Hovory o lásce

Romana Szalaiová

Copyright© 2019 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2019 by Romana Szalaiová

Copyright© 2011 Illustration by Lenka Vašíčková

Copyright© 2019 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-319-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-320-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-321-3 (PDF na CD)

OBSAH:

DÍL PRVNÍ

Časná láska

I  Jarní schůzka

II  Prozření

III  Hra pro dva

IV  Úlet

V  Milenci a přátelé

VI  Nečekaná dualita

VII  Odhalení

DÍL DRUHÝ

Čas padlých andělů

VIII  Cesta do ráje

IX  Očekávání návratu

X  Majetek nebo láska

XI  Kapky pocitů

XII  Konfrontace s realitou

XIII  Dech ze záhrobí

XIV  Karty osudu

XV  Zázrak života

DÍL TŘETÍ

Peklo versus ráj

XVI  Soukromý atol života

XVII  Tajné touhy

XVIII  Rapsodie pro dva dary

IXX  Rozhodnutí

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

DÍL PRVNÍ

Časná láska

I  Jarní schůzka

Vůkol cesty parčíkem tak malým, že se mohl zdát jen zátiším se dvěma stromy obklopenými několika keři, přesto kvetly natruc všudypřítomnému pražskému smogu a prachu všude kočičky i záplava zlatého deště. Zářil jako zlaté rouno z šedého pozadí okolních staveb a křičel do hluchých uší řidičů míhajících se kolem v autech, že zima už nenávratně skončila.

Jolana Mrázková, spěchající do práce, to všechno vnímala s patinou profesionálního zájmu prodavačky v květinářství. Šla po svých, protože to měla do krámu sotva dvacet minut pěšky, a proto nechávala svůj malý fiat před domem ve staré panelákové zástavbě v Nuslích, kde už téměř rok bydlela.

Sotva odemkla krám, vrhla se rychle k zrcátku a začala hledat v kabelce šminky. Stačila si sotva nanést oční stíny, když ji pozdravilo veselé zatroubení klaksonu. Rychle si ještě přejela rty leskem a spěchala ven.

„Ahoj, Husky,“ oslovil jí vysoký muž a přátelsky se zazubil. Tu přezdívku jí dal kvůli jejím seversky světle modrým očím, načež si vyměnili krátký přátelský úsměv.

„Přivezl jsem mimo jiný ty orchidey, jak si chtěla, a taky padesát růží na dlouhém stonku... není to málo?“

„Já si nejsem jistá, ale kšefty teď moc nejdou, co otevřeli to nový moderní květinářtví hned u hlavní silnice. Jestli tržby ještě víc klesnou, můžem to tu zabalit,“ povzdychla si Jolana.

„Ukaž, vezmu tu palmu, je pro ženskou moc těžká,“ nabídl se.

„Díky, Honzo,“ neodolala a dotkla se jeho hebkých vlasů vyholených na ježka.

„Ještě tady přídu o dobrou pověst,“ zasmál se a černé oči mu rošťácky zajiskřily.

Jolaně bušilo v hlavě jako malá kovadlinka spousta nevyřčených otázek. Koketují už spolu několik měsíců a on ji stále nikam nepozval. Erotické dusno mezi nimi by se dalo téměř krájet, nebo to tak cítí jenom ona? Je Honza vůbec na ženský? A jestli ano, líbí se mu vůbec?“

Náhle jí vzal za zápěstí a ona se lekla, protože byla chvilku mimo.

„Honzo?“ zeptala se rozechvěle a pohlédla dolů. Dával jí jen do ruky propisku.

„Podškrábneš mi to tu?“ zeptal se.

„J... jo hned to bude,“ sklopila řasy k dodacímu listu a podepsala se.

„Tak zase zítra, Husky,“ naskočil do dodávky a mrknul na ni. Sotva odjel, vrhla se Jolana k mobilu ve své kabelce a prozvonila svou blízkou kamarádku Nellu Nývltovou.

„Tak co, zase nic?“ ozvala se téměř okamžitě.

„Ne, asi ho vůbec nezajímám, Nello. Asi to vzdám.“

„Počkej ještě, co máš dneska na sobě?“ zeptala se jí o rok starší přítelkyně.

„Proč? Jako vždycky, mikinu a džíny,“ řekla Jolana udiveným hlasem.

„Víš co? Půjdeme dneska odpoledne nakupovat nějaký supr hadry, které ti zdůrazní figuru, kterou ti ty tvoje mikiny potlačujou. Zítra slaví dvojčata Dušánkovic třicátiny a ty ho tam prostě zítra ráno pozveš.“

„To myslíš vážně? Co když Honza odmítne?“ namítla Jolana.

„Líbí se ti, ne?“ odtušila Nella.

„To jo,“ povzdychla si Jolana.

„Tak vidíš. Aspoň se nebudeš věčně ptát, jestli o tebe stojí.“

„Už musím končit, jde první zákazník,“ ukončila Jolana hovor s nerozlučnou kamarádkou a začala se věnovat své práci.

***

V pozdní odpoledne, právě když Jolana zalévala květiny, uslyšela známé zaskřípění Nelliny fordky. Měla už zavřeno, a tak rychle vyklouzla zadním vchodem a nasedla do kamarádčina auta.

Sotva se objaly a pozdravily, přejela Nella nesouhlasně Jolanin outfit od vytahané mikiny až k zabláceným mokasínám a řekla: „Tohle potřebuje všechno vyhodit do kontejneru. Ty potřebuješ odbornou pomoc. Víš co, zajedeme k Martinovi Musilovi do butiku a vybereme ti společně nový prádlo.“

„Jak myslíš, za pokus to stojí,“ povzdechla si Jolana.

Ford se rozjel směrem k Harfě, od které to bylo už jen kousek do butiku, který měl sice po otevírací době, ale uvnitř tam speciálně na ně čekal Martin, pro kterého měla Jolana od jejich prvního setkání zvláštní slabost.

Nella zaparkovala a obě došly společně k butiku se staženými roletami. Po zabouchání se ale otevřely dveře do Martinova království.

„Ahoj, holky, pojďte dovnitř, už máme po zavíračce, ale čekám tu na vás.“

„Čau, Martine,“ objala se Jolana s hezkým klukem a políbili se na tvář. Znovu se zadívala do jeho hebkých hnědých očí a souměrné tváře a musela si pomyslet něco o takovém mrhání přírody a povzdychla si, když se otočil a její pohled sklouzl na jeho hezký zadeček. Bylo to ale všechno marné, Martin byl totiž gay.

Během dalších dvou hodin jí společně s Nellou vybrali kompletně celou garderóbu a právě si zkoušela lodičky, když jí Martin vzal za ruku a obrátil ji k zrcadlu.

„Podívej se,“ pronesl se spokojeným úsměvem na tváři. Jolana na sebe pohlédla a její vlastní obraz ji uvedl v úžas. Halenka s rafinovaným šněrováním zdůraznila její malá, ale hezká ňadra a krátká úzká sukně dala vyniknout pěkně klenutým bokům i sošným nohám.

„Jestli tě teď nebude chtít, tak ho rovnou přiveď za mnou, asi bych ho totiž mohl spíš sbalit já, protože nemůže být na ženský.“

Jolana ho krátce objala, zatím co jí v očích zazářily jiskry smíchu. „Teda lidi, díky. Asi jsem zruinovala kreditku, ale stojí to za to,“ podala platební kartu Martinovi a zvědavě pohlédla na Nellu.

„Ještě budeme muset udělat něco s tvým účesem,“ prohrábla jí dlouhý ohon jako noc černých vlasů.

„C… co by si s nimi chtěla udělat?“ zeptala se Jolana v touze vyhnout se kamarádčině rozmaru.

„Trochu je sestříhat... svěříš se konečně do mých rukou?“ pozdvihla Nella obočí.

„Jasně, vždyť jsi profesionálka, tímhle se živíš,“ řekla Jolana nejen proto, že si byly blízké, ale protože Nella dělala kadeřnici ve vyhlášeném salonu a byla vážně dobrá.

Po chvíli vyšli všichni tři ven, obtěžkáni taškami s oblečením a Nella se zeptala: „Ty, Marty, nechceš jet s náma ke mně domů? Pokecáme...“

„Jasně, a já koupím támhle v tom nonstopáči lahev vodky,“ doběhl pro lahev Finlandie a potom se už všichni nasoukali do přeplněného auta a jeli do Nelliny garsonky.

Sotva vyšplhali do pátého patra bez výtahu, Nella je hned zvala dál.

„Počkejte, přinesu skleničky a led na to pití,“ odkráčela do kuchyňky.

„Vážně ti to moc sluší,“ ujišťoval Martin Jolanu. Střetli se pohledy a Martin se usmál: „Skoro je mi líto, že jsem na kluky.“

„A jak si to vlastně zjistil?“ položila mu Jolana zvědavou otázku.

„Nezačínejte propírat minulost beze mě,“ přikvačila Nella se zvídavým úsměvem. Přinesla sklenky a taky velké kadeřnické nůžky a začala Jolaně prostřihávat vlasy. Martin plnil skleničky až po okraj a také se usmál: „Dobře, já sem se poprvé zamiloval do našeho tělocvikáře. Měl suprovou postavu a tvář Adonise. Nebylo nic, co bych v tělocvičně neudělal, klidně bych i cvičil na kladině, kdyby mu to udělalo radost.“

Nella se uchichtla, zatímco se ale neustále soustředila na tvorbu nové image své kamarádky.

„Jednou jsem mu chtěl darovat tajně a inkognito kytičku, ale vtom jsem slyšel, jak se vrací do kabinetu. Zalomil jsem to teda do skříně, ve který byly nějaký krámy a zaklapl za sebou dveře. Slyšel jsem, jak tam štrachá, a pak jsem škvírou v klíčový dirce viděl, jak si to rozdává s účou, co nás měla na dějepis. Trčel jsem tam celou hodinu a brečel, protože jsem byl do něj blázen.“

„A jak to dopadlo?“ zeptala se Jolana.

„Vyhodili ho. Ale ne kvůli mně, spal taky s jednou studentkou. Svůj první opravdový vztah jsem měl mnohem později.“

„A co ty, Jolano? Jaká byla tvoje první láska?“ upil Martin ze skleničky s jemnou vodkou.

„Já bych se do toho radši nepouštěla,“ pronesla s rozpaky.

„Jen do toho,“ povzbudila ji Nella.

„Tak fajn, zamilovala jsem se do jednoho zahradníka. Chodil ale s jednou děsnou čůzou, a tak jsem jí řekla, když za ním jednou přišla, že je právě ve skleníku. No a když tam vešla, zapnula jsem zalejvání. Vylezla mokrá jako vodník, nejsem na to pyšná, ale lásku toho kluka jsem stejně nezískala.“

Oba dva přátelé se její historce zasmáli, a když došla řada na Nellu, jen broukla: „Není moc o čem mluvit. Zapletla jsem se s jedním kytaristou, když mi bylo čtrnáct. Zbouchnul mě a právě, když jsem ho nejvíc potřebovala, byl někde na turné. Šla sem na potrat a rodičům jsem namluvila, že mě někdo znásilnil. Na policii to málem prasklo, ale nakonec jsem za tím vším udělala tlustou čáru a hodila to za hlavu. Tak a mám to, Joly, jdi se na sebe podívat do zrcadla,“ smetla z ní Nella odstřižky vlasů.

„To je úžasný, nevím, proč jsem se od tebe nenechala ostříhat už dávno. Teda, lidi, já vám opravdu moc děkuju.“

„Není zač, a teď vás rozvezu domů, je už plno hodin a zítra jdeme na tu oslavu třicátin dvojčat Dušánkových. Co je ale hlavní – Jolana se musí prospat, aby neměla kruhy pod očima, až zítra okouzlí pořádně na toho netykavku, co rozváží kytky.“

Vyšli ven, na čerstvý vzduch a trochu přiopilou Jolanu podpíral cestou k vozu gentlemansky Martin. Cestou se Nella zmínila: „Doufám, že nás nezastaví policajti, radši utrácím prachy za něco jinýho než za pokuty, a navíc mi ještě nefunguje levej blinkr.“

Když fordka zastavila před starým panelákem v Nuslích, pomohli přátelé Jolaně vynosit prádlo a boty do jejího pokoje v bytě dva plus jedna, o který se dělila se svou spolubydlící Yvetou Větrovskou, která se ještě ale nevrátila z rande.

„Tak se mějte, uvidíme se zítra na tý oslavě,“ loučila se Jolana s přáteli.

„Tak dobrou noc,“ otočila se ještě Nella, hezká hnědovláska s kočičíma, zelenýma očima.

„Dobrou, Nello,“ usmála se Jolana a zavřela za sebou dveře. Ještě si dala rychlou sprchu a vklouzla do chlupatých papučí ve tvaru štěňátek. Hlava se jí trochu točila z nalačno vypité vodky, proto neotálela a šla ihned spát. Před očima, dříve než usnula, se jí ale neobjevil kupodivu Honza, o kterém věděla z razítka, že se jmenuje Lánský, ale Martin. Zaplašila tu představu a vnořila se do spánku.

***

Druhého dne brzy ráno se Jolana srazila ve dveřích koupelny se svou spolubydlící Yvetou, připomínající zrzavé tornádo.

„Teda, Jolano, ukaž se,“ zarazila se Yveta. Jolana byla už oblečená i namalovaná a vypadala v novém účesu jako Kleopatra, jak jí Yveta zalichotila.

„Kam se chystáš?“ zeptala se Yveta překvapeně.

„Nikam, jen do práce,“ sdělila jí Joloana.

„Jo tak, ty chceš sbalit toho kluka z práce,“ rozesmála se zrzka.

„Možná,“ uculila se její kamarádka a její severské oči se vpily zkoumavě do Yvetiných. „A co ty, ulovila jsi toho zajíčka?“ zeptala se jí.

„Ano, po včerejším rande to vypadá nadějně. Líbali jsme se...“ pookřála Yveta a hodila pohledem na Jolanu.

„Tak to ti přeju,“ objaly se a pak už Jolana spěchala do práce. Vyšla z bytu o něco dříve a zase procházela parčíkem, ale už se nemohla skrýt za masku své nenápadnosti, když náhle v lodičkách klopýtla a málem si vyvrkla kotník. Cestou se za ní ovšem ohlédli tři muži a ti ostatní ji alespoň přeměřili hodnotícím pohledem. Byla docela ráda, když otevřela zadní dveře krámu a mohla vklouznout dovnitř. Masírovala si chvilku bolavý kotník, a potom vstala a šla odlamovat oschlé květy a listy u pokojových rostlin. Byla nervózní a rozechvělá. Ačkoliv na něj čekala, téměř se lekla známého zatroubení. Honza vyskočil z dodávky a ona se zhluboka nadechla a vyšla před květinářství.

„Nazdar... Jolano? Jmenuješ se tak, ne?“ zeptal se jí Honza nevěřícně.

„Ano,“ přikývla.

„Páni, vypadáš dneska tak... jinak, děje se něco?“ zajímal se, a když se jen usmála, začal ji škádlit: „Tak dělej, řekni mi to!“

„Tak jo, chtěla jsem dneska jednoho kluka pozvat na rande.“

„Byl by blázen, kdyby nešel,“ řekl vážně.

„Nezapomněl jsi dneska na ty macešky?“ sklopila oči.

„Ne,“ přejel spalujícíma očima její postavu a pak se začal věnovat práci. Pozorovala jeho bílé paže zdobené jedinou kérkou v ornamentálním provedení a pak, když byl téměř hotov, sebrala odvahu a zeptala se ho: „Nešel bys dneska na oslavu třicátin mých přátel?“

„Já?“ zarazil se. „Jo tak... ty jsi myslela mě? Hrozně rád bych šel, ale jedno musíš vědět. Mám manželku. Není tak atraktivní, jako ty,“ zadíval se jí na okamžik na ňadra, „ale mám ji rád.“

„Jo tak, promiň, že...“ vysoukala ze sebe Jolana s tvářemi zarudlými trapností situace.

„Ne, půjdu,“ našel si pohledem její oči. „V kolik tě mám vyzvednout?“

„V půl šestý tady,“ usmála se a zmizela v krámě. Náhle se ohlédla a těsně za sebou uviděla Honzu. „Vždycky zapomeneš na podpis,“ zahleděl se jí zblízka do neobvyklých očí s několika drobnými jantarovými čárkami u zorniček a přejel jí něžně palcem po tváři. Jolana rychle podepsala dodací list a pootevřela ústa touhou po polibku, který ale nepřišel.

„Tak večer se pro tebe stavím. Zatím se měj, Husky,“ naskočil do dodávky a odlepil se s ní od krajnice. Jolana si uvázala krátkou zástěrku, kterou používala při práci, přičemž zaslechla ze své kabelky mobil. Vylovila ho a přijala hovor.

„Tak co, povídej,“ vychrlila na ni „nažhavená“ Nella.

„Večer ho uvidíš,“ prohodila brunetka.

„Takže výhra,“ shrnula celou včerejší námahu Nella.

„Ne tak docela,“ dodala Jolana zklamaně. „On už je ženatý.“

„Víš ty co, budeš večer tak zábavná a sexy, že na ni zapomene,“ zaznělo Jolaně do ucha z mobilu. „Máš na večer ty černý šaty na svádění?“

„Mám a budu o něj s tou jeho starou soutěžit,“ pozdvihla Jolana bojovně bradu.

„Tak se mi to líbí, takže se uvidíme všichni večer v baru Maroko. Měj se.“ V mobilu se rozhostilo ticho, a protože bylo právě osm, hodila ho zpátky do kabelky a otevřela krám.

***

Pět minut po šesté zaťukal Martin na výlohu. Posmutnělá Jolana, ktrerá ho už marně půl hodiny vyhlížela, vyskočila a zamkla za sebou zadní vchod do květinářství. Převlékla se do přilehavých strečových šatů s hlubokým asymetrickým výstřihem a v ruce držela dárkový balíček s velkou mašlí pro dnešní oslavence.

„Teda tobě to dneska tak sekne! Hezký večer, Jolano, nemohl jsem nastartovat svůj opel, tak jsem si běžel vypůjčit auto od kámoše. Moc se omlouvám,“ vedl jí k novému mercedesu. „Na něco takovýho nemám,“ otevřel jí dveře od auta. „To je žihadlo, co?!“

„To nevadí, já na takový fáro taky zrovna nemám,“ zakroutila hlavou. Posadila se do měkoučkého sedadla a pohlédla na svého společníka.

„Nosit kytky do květinářství se mi zdálo uhozený, tak jsem ti přinesl místo toho tohle...“ vylovil Honza stříbřitý náramek ve tvaru hada.

„Ten je nádherný,“ rozzářily se Jolaně oči. Hned si ho navlékla a pozdvihla ruku, aby viděl šperk na jejím těle.

„Sám je vyrábím po večerech... přivýdělek se hodí,“ nastartoval Honza mercedes a ten zavrčel jako nebezpečná šelma.

„Jedeme do baru Maroko,“ vychutnávala si Jolana jízdu ve snobském voze. „Budu tě navigovat.“

„Není potřeba, vím, kde to je. Trochu hudby?“ zeptal se jí a po očku na ni pohlédl. „Co je ti?“

„Nic, jsem šťastná... hudba by bodla,“ povšimla si dnes poprvé, jaké má Honza na muže dlouhé, husté řasy.

„Já tvým kámošům k třicátinám nic nevezu,“ poklepal na balíček na Jolanině klínu.

„Dáme jim ho společně,“ usmála se na něj a na okamžik zahlédla jeho jiskrný pohled. „Co jim vezeme?“

„Koupila jsem jim sochu koně, zdála se mi krásná... snad jsem vybrala dobře,“ pohlédla z okénka na šedivou oblohu, na které se střídal den s dnešní nocí, která měla být velká. Spatřila skrze rozervaná mračna Večernici a řekla o tom Honzovi.

„Ty jsi moje Večernice. Ty černý šaty jsou fakt sexy,“ vzal na chvilku její ruku do své, ale hned ten dotek ukončil.

„Už jsme tady,“ vytrhla se z romantického zasnění a oba sebou trhli při parkování. Potom se společně vydali do baru se zářivým neonovým nápisem Maroko.

„Támhle jsou, u toho velkého stolu nedaleko kulečníku,“ vedla ho sálem plným hlučné společnosti i hudby.

„Čau, Jolano,“ zdvihli se oslavenci od stolu vytvořeným sešoupnutím tří menších stolků.

„Ahoj, lidi,“ podala jim dárek, „tohle je Honza Lánský. Honzo, tohle jsou čerství třicátníci, dvojčata Samuel a Erika Dušánkovi,“ potřásli si zvědavě rukama. „Tohle jsou moje dvě nejlepší kámošky, Nella Nývltová a Yveta Větrovská.“

„Pááne jo,“ okomentovala nově příchozího Nella. „A támhle sedí Martin Musil s mým starším bráchou Markem,“ skončila Jolana s představováním.

„Jak dlouho spolu chodíte?“ zeptal se Marek Mrázek ochranitelsky Honzy při podání ruky.

„Brácho, už nejsem malá holka... my spolu nechodíme,“ vysvětlovala Jolana.

„Ne?“ ozval se Samuel a vyzval po chvíli Jolanu k tanci. Podívala se tak nějak prosebně kolem sebe, ale v den třicátin mu odříct tanec nemohla. Odvedl ji na parket, a jako by to byl jeden z naschválů života, začali hrát ploužák.

„Nechtěla bys někdy se mnou do kina?“ šeptl se jí tiše do ucha.

„Někdy třeba jo, ale mám hodně práce,“ cítila, jak jí posouvá ruce z pasu dolů. Připomínal jí vizáží Ivana z Mrazíka a musela se té myšlence pousmát. On si to ale vysvětlil jinak a stiskl jí rukama zadeček.

„Promiň, musím na toaletu,“ vymanila se bleskově z jeho náručí a odkráčela pryč.

V umývárně si poopravila make-up, a když se vrátila, usedla opět vedle Honzy. Rozproudila se debata a Jolana byla brzy příjemně přiopilá. Smála se nejrůznějším historkám a sama si vzpomněla na jednu básničku.

„Tuhle říkanku znáte? Vymysleli jsme ji jednou s Yvetou. Zajímavé je, že na Jágra platí jenom viagra. Po ní Jarda Jágr řádí jako bagr!“

Společnost odměnila její fórek smíchem a nato se zeptal Martin Musil, jestli může před „dámami“ říci lechtivější vtip, který si oslavenkyně Erika přímo vyžádala.

„Tak jo,“ pousmál se Martin. „Přivede chlápek kolegu z práce domů a představuje mu manželku. ‚Vždyť už musí být roky mrtvá, je z ní mumie,‘ zděsí se kolega. ‚No, vzhledově se sice za ty roky, co spolu žijem, změnila, ale v posteli je to čím dál lepší!‘“

„Tenhle vtip neznám,“ smál se Samuel a Erika si stírala rozpitou řasenku kapesníčkem.

Jolana seděla těsně vedle Honzy, a protože bylo málo místa, tiskla se k němu bokem. Cítila příval tepla a touhy způsobené jeho fluidem. Chvíli sklopil oči a psal cosi na ubrousek. Potom vyzval Jolanu k tanci. Byl to rytmický trhák od Nicky Minaj a po něm zazněl znovu ploužák a Jolana se k němu konečně přivinula.

„Nejsem asi nejlepší společník, neumím vyprávět vtipy, ale ve volných chvílích píšu.“

„A co?“ zajímala se Jolana.

„Tak, příběhy o zajímavých lidech, o okouzlujících ženách, nebo pohádky pro děti...“

„Zkusils je někde v redakci nabídnout?“ přejela mu dlaní po ramenou a zdvihla k němu nezvyklé oči.

„Ne, je to osobní,“ přitiskl ji k sobě a přivoněl si k jejím vlasům.

„Nechceš jít na chvilku ven?“

„Ráda,“ vklouzla rukou do jeho dlaně a společně vyšli před bar. Venku už byla noc a Jolaně bylo v šatech s odhalenými rameny trochu chladno.

„Ukaž, celá se chvěješ,“ sundal si sako a přehodil jí ho přes ramena. „Co ráda děláš ty ve volným čase?“

„Chodíme s Nellou na jógu a u našich si ráda zahraju tenis, mají u domu vlastní kurt. Taky ráda plavu, kreslím a zkoušela jsem i stepovat, ale moc mi to nejde. Ale právě teď už skoro stepuju zimou.“

Honza se starostlivě podíval na její dlouhé nahé nohy a pronesl: „Co kdybych tě už odvezl domů?“

„Jasně, nepočítala jsem, že se tak ochladí.“

„Počkej na mě vevnitř u stolu, dojdu pro auto a zastavím až tady před vchodem, abys víc nemrzla.“

„Díky moc,“ napadlo jí, že by mu mohla dát později při loučení pusu, zatímco on se obrátil a šel nastartovat vůz, poněkud vzdálený od vchodu do baru.

Sedla si na své místo u stolu vedle Nelly a ta jí řekla: „Sváděj ho, co to dá, má opravdu charisma. Držím ti palce!“

Jolana si povšimla přeloženého ubrousku na místě, kde předtím Honza seděl a něco psal. Rozevřela ho a četla:

Představě světla.

Propusť mě, miláčku, v blankytném, modrotřpytu,

ve Tvé blízkosti utichá příboj,

čas, ani vzdálenost ve snu tak živém

spí tiše vzpomínka, křišťálově oranžová iluze,

spí tiše vzpomínka, Bílá labuti...

Vsunula si ubrousek nenápadně do kabelky a rozloučila se se zbytkem slavících. Potom vyběhla ven, kde už na ni čekal Honza v mercedesu. Nasedla a jeli za souznícího mlčení do Nuslí provázeni melodií panovy flétny z CD, které vložil Honza do přehrávače. U Jolanina paneláku zaparkoval a šel jí ještě doprovodit ke dveřím.

„Nevěděla jsem, že jsi i básník,“ objala ho kolem krku. „Přečetla jsem si tvou báseň, tu z toho ubrousku,“ naklonila se k němu a nabídla mu své rty.

„Už musím za Petrou.“ Bylo vidět, že váhá, jak se zachovat, a je magicky přitahován k jejímu tělu.

„To je ta tvá žena, že?“ zeptala se ho.

„Ano,“ vydechl a potom jí dvorně políbil na ruku. „Děkuju za prima večer,“ dodal a ona si odkašlala. „Vážně se ti líbil?“ usmála se na něho, ale v očích jí stály slzy.

„Ještě ti musím vrátit sako,“ odtáhla se a podala mu ho. „Tak se asi uvidíme zase v krámě,“ odvrátila se, aby neviděl její slzy zklamání, a odemkla si dveře.

„Jsi moc fajn holka, nerad bych ti ublížil,“ řekl ještě a pak rychle odešel.

II  Prozření

Sotva se Jolana vrátila toho dne z práce domů, našla svou spolubydlící Yvetu Větrovskou na gauči v slzách. Rázně odhodila kabelku a přisedla k ní.

„Yveto, co se, proboha, stalo?“ masírovala jí soucitně rameno.

„Julku, já jsem v tom, právě jsem si udělala těhotenskej test.“

Jolana pohlédla překvapeně na jindy pohodovou zrzku a namítla: „Zkusila jsi to ještě jednou? Tyhle testy z lékárny nemusej být pravdivý na sto procent…“

„Jo! Máš úplnou pravdu, hned si udělám novej test, nemuselo to přece nic znamenat,“ vystřelila Yveta z gauče směrem k toaletě. Jolaně mezitím zahrál mobil kousek písničky od Ariany a ona s očima upřenýma na display ke svému úžasu uviděla, že jí volá Honza Lánský. Bylo to opravdu zvláštní, protože jí vyjma pracovní hovory ještě nikdy nekontaktoval. S pocitem rozechvění stiskla tlačítko a řekla: „Ahoj, tady Husky.“

Zasmál se jejich hře a pak se zeptal tichým, téměř nesmělým hlasem: „Volám kvůli tomu, jestli by ses nechtěla chvilku projít. Tankuju benzín tady nedaleko a nechce se mi domů…“

Stalo se to, o co se snažila už řadu měsíců! Vypadalo to téměř jako pozvání na rande. Zaplašila prudký nával emocí a odpověděla mu: „Honzo, jen malou chvilku počkej, až nakrmím své želvy, a zazvoň na mě, jmenuju se Mrázková.

„Vždyť já vím,“ jaksi si povzdychl a pak dodal: „tak za čtvrt hoďky jsem u tebe a klidně počkám, jestli ještě nebudeš hotová, mně to nevadí.“

Hovor byl u konce a Jolana se vrhla k ledničce pro kousek masa pro své už mírně vyhládlé vodní želvy nádherné. Pospíchala s krájením a náhle vykřikla. Ostrý nůž se jí smekl a ona se řízla do ukazováčku.

„Že ti ty potvory stojej za to,“ probodla vracející se Yveta vražedným pohledem párek žravých stvoření a vyndala obvaz.

Zavázala Jolaně poraněný prst a přelepila ho náplastí. „Hotovo. A aby bylo veselo – tak jo, jsem opravdu v jiném stavu.“

„Co budeš dělat?“ rozšířily se Jolaně zorničky.

„Člověče, já ti nevím. Asi si to ještě nechám projít hlavou.“

„A co otec?“ zajímala se zvědavě Jolana. „Já jen vím, že balíš toho zajdu… je to jeho?“

„Ne, tohle byla taková jednorázovka, starší chlápek, celkem fešák, kulturista, ale nakonec to nestálo za to. Měl ho úděsně malýho, deklas. Ani nevím, jak se jmenoval… nějak jako Kuna nebo co. Já byla dost opilá.“

U vchodových dveří se rozezněl zvonek.

„Prosím tě, jdi už, já ty želvy nakrmím sama. Vždyť já vím, jak dlouho už na tohle čekáš.“

„Tys mě tam na záchodě slyšela telefonovat?“ usmála se Jolana.

„To víš, že jo, a taky slýchám trávu růst, dej si na nás dva bacha, budem v přesile,“ dotkla se nesměle svého podbřišku.

„Tak ty si to vážně necháš?“ vyjasnila se Jolaně tvář.

„Ještě nevím, jen tak plácám, hlavně se prosim tě neraduj. Je to spíš k pláči.“

„Tak pa, Yvet, jsi vážně v pohodě?“

„Ne, v poho nejsem, jsem v jináči,“ začala zrzka házet hladovým, dravým želvám kousky masa a dodala: „Já se ti divim, že sis nepořídila rovnou krokodýla.“

„Zase jsi mě dostala,“ uculila se Jolana, „ale už vážně musim padat,“ zaklapla za sebou dveře. Ještě si rychle vsunula do úst mentolku a seběhla dolů po schodech.

***

Jolana spatřila za prosklenými dveřmi Honzovu dlouhánskou postavu a proti své vůli jí zatančil plamínek tepla u srdce. Otevřela je a hned se vpila do jeho černých, jiskrných očí.

„Ahoj,“ prohodila nejistě.

„Asi jsem ti zapomněl říct, že za mě bude příští týden rozvážet kolega,“ zvážněla mu tvář.

„Tak proto si…“ pokývala hlavou.

„Ne, nepřijel jsem ti říct přesně tohle, vlastně se nechci bavit vůbec o práci… nechceš se projet do Hostivaře?“ zadíval se na ni téměř smutně.

„Ráda, ještě jsem tam nikdy nebyla, moc se v Praze nevyznám, jsem tu teprve rok.“

„Odkud vlastně pocházíš?“ vedl ji k bílému opelu a dvorně otevřel dvířka. Potom obešel vůz, nasedl a vyrazili.

„Strávila jsem hezký dětství v Zahrádce u Vojkova a potom odešla na internát vyučit se od zahradničení po aranžmá květin… ráda je aranžuju, ale nakonec jsem vzdala hledání místa v tomhle oboru a vzala prodej v květinářství. Napřed v Sedlčanech a potom tady, v Praze. Jak mi přibývají léta, zdá se mi, že se k aranžování asi už nikdy nedostanu. Ale mluvím pořád jen o sobě… jaké ty máš sny?“ obrátila hlavu k jeho vážnému profilu, zatímco auto krájelo monotónně kilometry.

„Poslouchám rád tvůj hlas,“ pustil levou rukou volant a řídil jen pravačkou.

„Tak co bys rád ve svém životě změnil, nebo dokázal?“ usmála se na něho.

„Co bych rád změnil? Už bych se nikdy znovu neoženil,“ vyplynulo z něj upřímné doznání. Jolana pocítila chvilkové zamrazení v zádech. „A asi bych byl rád, kdyby mi vyšla básnická sbírka,“ řekl už méně rázně. „Ale nevím, jestli jsou mý básně dost dobrý, abych je vydal, i když jen v malém nákladu, pro pár lidí, kterým důvěřuju.“

Notnou chvíli jeli mlčky, až Jolana vyslovila s důrazem: „Udělej to. Nabídni své básně.“

„Myslíš?“ pohlédl na ni krátce.

„Ano. Sice jsem četla jen jednu tvou básničku, ale přišla mi fakt dobrá. A aspoň se nebudeš stále sám sebe ptát, jestli by se tvým přátelům líbily.“

„Tak jo, udělám to. Připravím svý výtvory k vydání, ale někdy později.“ opětoval konečně Jolanin úsměv a dodal: „Už jsme tady.“

Jolana vystoupila z auta a nasála z plných plic jarní vůni, která tryskala z přírody všude kolem. Z kvítků, pryskyřice i zemitého pachu prsti.

Šli po vybetonované cestě jen co noha nohu mine a v lesíku chvíli krmili veverky. Honza vyndal z kapsy balení mandlí a podával je Jolaně. Otrkané veverky nahlédly do její dlaně a brali si oříšky, které jim nabízela. Jolana téměř nedýchala… teprve, když byli o kousek cesty dál, projevila své nadšení.

„Bože, ty jsou úžasný! Ještě jsem nikde neviděla takhle ochočený veverky a to jsem z vesnice…“ Zahleděla se na jeho vzdálený výraz a podotkla tiše: „Ty jsi sem s ní taky chodil, viď?“

„Ano, chodil,“ povzdychl si, „ale je to už dávno.“

„Aha,“ řekla žárlivěji, než zamýšlela.

„Pojď, půjdeme teď nahoru podél Botiče k Hostivařský přehradě,“ vyhledal její prochladlou ruku a vzal jí do své velké hřejivé dlaně. Jolana chtěla něco namítnout, ale příliš se bála, aby se něco mezi nimi nepokazilo.

„Víš ty co, vodila mě sem už moje babča. Bylo to v létě a chodili jsme se sem koupat. Pořád jsem jí popoháněl, aby si pospíšila, ale ona se jen smála. Jednou ten kopec taky nevyjdeš tak rychle, říkala. Já jsem na ni zatím čekal a trefoval se šiškama do stromů… potom umřela a já musel do dětskýho domova. Tam jsem poznal Petru. Byla to má první láska vůbec, a když nám bylo osmnáct, vzali jsme se.“

„To je hezký… a co se teď děje? Už ji nemiluješ?“

„Já sám už nevím, už prostě nemůžu takhle dál žít.“ Před nimi se v té chvíli objevila vodní přehrada.

„Lidi sem voděj koupat psy, ale je to dost nebezpečný zvlášť pro ty menší. Tady vzadu žijou obrovský sumci a mohli by je snadno spolknout,“ prohodil Honza a vyhoupl se na betonový okraj nad hlubokou vodu.

„Nespadni!“ lekla se Jolana.

„Ale ne, snad se o mě nebojíš,“ usmál se a zamával rukama, jako že padá.

„Tohle mi už nedělej,“ poprosila ho.

„Tak dobře, sedni si sem vedle mě,“ podal jí ruku.

„Bojím se výšek,“ řekla mu po pravdě.

„A já ti to pomůžu překonat. Neboj, nepustím tě. Vylez sem ke mně, nahoru.“ V Jolaně byla malá dušička, ale vylezla na betonový okraj a usadila se vedle Honzy.

„Dokázala jsem to,“ držela se ho pevně za ruku a on jí tou druhou odhrnul vlasy z tváře.

„Tak a teď mi řekni, co se mezi vámi s Petrou stalo, že trávíš volný čas raději se mnou?“ Zvážněli oba a on plivl daleko na vodní hladinu.

„Víš, Petra je feťačka intravenózně na heroinu a je to s ní čím dál horší. Byla se už dvakrát léčit v Bohnicích a vypadalo to nadějně, ale vždycky se zhoupla zpátky a vždycky to bylo o něco horší než před tím. Neuklízí, nemyje se a hrozně poslední měsíce zhubla. Zkloušel jsem už všechno možný. Hlídal ji, rozbil dealerovi drog hubu na sračky, domlouval jí, prosil ji. Už nevím, co mám dělat. Všechno to krásný mezi námi je pryč a chtěl bych taky žít normální život, ale to jsem si měl rozmyslet, ještě než jsem si stoupnul před oltář.“

„Vy jste se brali v kostele?“ zeptala se Jolana překvapeně.

„Jo, už je to tak,“ seskočil Honza ze zídky a pomohl dolů taky Jolaně.

„Asi bysme se už neměli scházet,“ prohodil dlouhán. „Ale je mi s tebou tak dobře, Husky.“

Vraceli se zpátky a mlčeli. V půli cesty našla Jolana jeho ruku a vklouzla do ní. „Je mi to celý líto. Měl bys asi přesvědčit svou ženu, aby šla znovu na odvykačku.“

„Asi ano. V dobrém i zlém, tak jsem to odpřísáhl v kostele před Bohem. Ale nevěděl jsem, že toho zlého bude tolik.“

„Jsi silný, to já bych se už asi dávno zhroutila,“ podotkla popravdě.

„Někdo v manželství musí být,“ stiskl jí ruku. „I ty si silná. Dokážeš lidem dávat naději.“ V ten okamžik se ozval Jolanin mobil a ona řekla: „Tenhle telefon musím vzít, jde o blízkého přítele. Haló, slyšíme se?“ ozvala se Martinu Musilovi do butiku s prádlem.

„Ahoj, Jolano, právě jsem zamknul krám a nechci dnes být sám, nezajdeme někam?“

„Ale, Marty, já jsem právě v Hostivaři s Honzou,“ vysvětlovala brunetka.

„S Honzou? No tak snad někdy jindy,“ prohodil Martin mrzutě a ihned se rozloučil a zavěsil.

„Ten blízký přítel… ty s někým chodíš? zadíval se Honza na Jolanu.

„Ne, je to jen kamarád. Moc hezkej, ale gay. Já teď s nikým nechodím už delší dobu. Byla jsem platonicky zamilovaná do jednoho kluka, ale zjišťuju, že je to asi marný. Měla bych svou energii obrátit k něčemu jinýmu…“

„To bys měla, udělej to.“ Došli pomalu k bílému opelu a Honza otevřel centrální zamykání.

„Co se ti stalo?“ zdvihl její ruku s prstem omotaným fáčem.

„Ale, malá nehoda v kuchyni,“ usmála se Jolana.

„Tak na něj dáme pusu, aby to nebolelo,“ zdvihl její ruku ke svým rtům. Potom se na ni zadíval a v Jolaně se zdvihla vlna touhy. Uvědomila si, že je to nepatřičné, vždyť Honza je ženatý, ačkoliv to s jeho manželstvím vypadalo všelijak. Stáhla svou ruku a řekla: „Díky, už je to lepší.“ Potom nasedla do auta. Honza nasedl vedle ní, nastartoval a vyjel.

„Co plánuješ na víkend?“ zeptal se Jolany, jakoby ho nyní nepřekonatelně vábilo trávit s ní společné chvíle.

„Ale, jedu k našim zahrát si tenis… nechtěl bys tam se mnou?“

„Miluju tenis,“ usmál se.

„Tak tě vyzvednu v sobotu v půl desátý?“

„Vezmi si z přihrádky mou vizitku, to kámoš, dělá v tiskárně, tak mi je vyrobil.“

„Jolaniny oči sklouzly na noticku: „blázen a desperád Jan Lánský.“ Jolana se uchichtla a on jí řekl: „Jsi první, komu jsem ten výtvor dal. Měl bych to spíš vyhodit.“

„Proč? Je to originální,“ smála se.

„Moc hezky se směješ,“ pronesl už zase vážně a ona věděla, že je duchem opět u své ženy.

„V tu sobotu přijedou taky dvojčata Dušánkovi, víš, ti z oslavy třicátin, takže budeme moci hrát čtyřhru,“ snažila se rozptýlit jeho splín.

Honza jel dosti rychle se zarputilým výrazem ve tváři a jen pokýval hlavou a řekl: „To bude senzační.“

Když dojeli až do Nuslí a Honza zaparkoval vůz, šel ji opět vyprovodit, ačkoliv tentokrát nebyla tma.

„Jestli chceš, tak pojď nahoru na šálek kafe, ale je doma má spolubydlící, kterou si zřejmě taky pamatuješ z té oslavy třicátin v baru Maroko.“

„Jo, ta ukecaná zrzka,“ ušklíbl se Honza. „Snad někdy jindy,“ cítila, jak se zase stahuje sám do sebe jako překvapený ježek.

„Tak jo, měj se,“ rozloučila se s ním.

„Hezký večer, Jolano,“ dotkl se její tváře a okamžitě se obrátil k odchodu. Jolana ještě hleděla, jak odjíždí, a potom se vydala domů informovat o průběhu schůzky Yvetu a zprostředkovaně přes mobil také Nellu, kterým říkala vše.

***

Jolana tiše odemkla dveře pronajatého bytu, který si našla, aby konečně získala nezávislost, a systematicky prohledala pokoje i koupelnu, ale Yvetu tam nenašla.

Byla v přetlaku jako papinův hrnec a toužila se s někým podělit o události dnešního odpoledne a jako první ji napadla Nella. Prozváněla ji, zatímco spokojeně stanula nad velkým teráriem s vodními želvami. Koupila je od jednoho manželského páru, kterému příliš povyrostly do malého prostoru jejich želvária. Sledovala, jak se sameček s dlouhými drápky dvoří samičce, která na něho neměla vůbec náladu, až se konečně dovolala Nelle.

Jolana si lehla na gauč a hleděla do stropu na lustr s třemi baňkami pro žárovky, z nichž dvě byly pootočeny tak, aby nesvítily, a vykládala jí, co se dnes o Honzovi dozvěděla.

„Já nevím, Joly, je to moc komplikovaný… jestli ti s ním stačí spát, tak je to v pohodě, ale jak tě znám, zlomí ti ten tvůj Romeo srdce a měla bys to s ním radši ukončit.

„Když je mi s ním opravdu skvěle, není jako ostatní chlapi, co tě hned svlíkaj očima, jde to s ním pomaleji, ale o víkendu spolu máme u našich hrát tenis se Samuelem a Erikou…“

„Joly, je ženatej! Pro mě za mě ho sveď, ale proboha se ještě víc nezamiluj!“

„Máš pravdu, po tom víkendu to s ním rozumně ukončím,“ dala za pravdu Nelle. V tom uslyšela odemykání dveří a dovnitř vpadla Yveta. „Čau, už jsi tady, byla jsem si v lékárně raději pro nový těhotenský test, ten starý tu ležel jistě pár měsíců.“

Jolana přitiskla mobil na prsa, aby nebylo slyšet, jak se polohlasně ptá Yvety: „Chceš říct tu novinku Nelle?“

„Zatím o tom pomlč,“ požádala ji zrzka polohlasně.

„Nello, už musím končit, přišla Yveta a já s ní potřebuju něco probrat.“

„Hlavně nedej na její rady a nezapomeň, co jsem tě naučila. Co má mít každá ženská neustále v kabelce?“

„Rtěnku, mentolový žvejky a kondom.“

„Správně, takhle se nikdy nedostaneš do maléru,“ řekla Nella věštecky, jako by znala pravdu i o Yvetině problému.

„Tak se měj,“ rozloučila se s ní Jolana.

„Ahoj, kočko,“ zavrněla Nella a brunetka zamáčkla tlačítko u mobilu. Chvíli ještě ležela a přemýšlela.

Z toalety mezitím vyšla její mrzutá spolubydlící a řekla: „Jo, je to tak. Jsem definitivně v tom.“

„Ale to je bezvadný! Stane se ze mě teta a se vším ti pomůžu, budeme si to užívat.“

„Jenom škoda, že nejsme lesby, pak by to bylo dokonalý,“ pronesla Yveta sarkasticky. „Neznám ani jméno otce, proč jsem se jen tak opila,“ usedla dramaticky za stůl a vzala tvář do dlaní. „Asi bych si to měla nechat vzít, dokud to jde.“

„Vážně to chceš udělat?“ pozdvihla Jolana obočí.

„Já sama nevím, vždycky jsem si malovala sebe, skvělýho tátu a mimčo, na který se celá rodina těší… jak to jen mám říct našim?“

„Důležitý je to, co cítíš ty. Vůbec nejsi zvědavá, jak bysme to všechno zvládali ty, já a naši kámoši… časem by sis třeba někoho našla a utvořili byste rodinu…“

„A porodila bych bílého jednorožce, pohádky je konec,“ pohlédla Yveta do jejích zvláštních očí.

„Už jsem se rozhodla, půjdu na potrat,“ vstala zrzka rázně od stolu, přešla kolem Jolany a zavřela za sebou dveře od svého pokoje.

III  Hra pro dva

Téměř přesně v sobotu o půl desáté zastavil Jolanin červený fiat před domem, kde bydleli manželé Lánští. Okolí šedé stavby bylo bezútěšné a pomyslnou tečku dělaly přeplněné popelnice, krčící se na samém rohu nedaleko průjezdu. Jolana se zběžně podívala na dům a všimla si jednoho okna, odkud ji Honza vyhlížel. Vesele zatroubila a vystoupila z auta. Měla dnes na sobě bílé vypasované džíny, tričko, které zdůrazňovalo přednosti jejích malých ňader zvednutých pušapkou a růžové lodičky se závratně vysokými jehlovými podpatky, ve kterých vůbec neuměla chodit. Zůstala tedy raději stát a čekala, než k ní dojde.

Vtom se v okně, ze kterého ji vyhlížel Honza, objevila ženská silueta. „To je tvá žena?“

Ohlédl se a řekl klidným hlasem: „Ano, to je ona.“

„Ona o nás ví?“ řekla překvapeně.

„Řekl sem jí o tobě.“

„A co ona?“ zeptala se Jolana a znovu se zadívala do inkriminovaného okna. Petra tam stále ještě stála.

„Slíbila mi, že půjde znovu na odvykačku,“ podíval se na okamžik do Jolaniných očí.

„Aha, tak to je fajn,“ podotkla seškrceným hlasem a dodala: „Nasedej.“

Jeli zvolna labyrintem Prahy, poté probouzející se krajinou a Jolana měla v hlavě majáček, který stále opakoval: „On se k ní přiznal Petře, ona už to ví!“