Eli a Magdaléna

(milostný půlromán)

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1994 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by Marina Zobova

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-171-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-172-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-173-8 (PDF na CD)

Celou protější stěnu

MAŘÍ MAGDALÉNA (1)

Jdu se toulat.

MAŘÍ MAGDALÉNA (2)

Odkládám cestu

MAŘÍ MAGDALÉNA (3)

Večer, to už druhý den,

MAŘÍ MAGDALÉNA (4)

Zavolal jsem Solariho,

MAŘÍ MAGDALÉNA (5)

Druhý den jsem se vydal

MAŘÍ MAGDALÉNA (6)

A sníh padá a padá.

MAŘÍ MAGDALÉNA (7)

Z knihovny jsem šel

MAŘÍ MAGDALÉNA (8)

Rozhodnutí, že nechám příběh

MAŘÍ MAGDALÉNA (9)

Roman s irelevantní literaturou.

MAŘÍ MAGDALÉNA (10)

Eli se mi už náruživě připomínala.

MAŘÍ MAGDALÉNA (11)

Eli teď žije spokojeně

MAŘÍ MAGDALÉNA (12)

Odepsala tě, kamaráde.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Celou protější stěnu

 jediného mého pokoje kryjí regály plné knih. Když mám dobrou náladu, dýchá z nich na mne umírněná laskavost.

 Laskavost. Uvažuji, co mne přimělo k tomuto tvrzení. Lidé, kteří psali knihy, měli být laskaví? Kdepak. Právě tahle knížka říká něco zcela jiného. Vypadá jako špalek uzeného. Toto přirovnání charakterizuje autora. Byla snad napsána s láskou?

 S chtivostí, s obyčejnou lidskou chamtivostí, byla vyvolána touhou po moci. Z politického Olympu dirigoval vědu, a proto se chtěl vyrovnat učencům v domnění, že jím pak nebudou pohrdat. Chtěl být jedním z nich. Lidé koupení, protože každá moc si kupuje a zavazuje slabé, mu ji pomohli sestavit, napsali úvod, opatřili recenze. Tento pán a laskavost? Styděl bych se ho pozdravit, kdybych ho potkal v metru.

 Rozčílilo mne to. Jak ponižující je takhle smýšlet. Sám sebe jsem zaskočil a překvapil. Všechno se teď změnilo, z knížek dýchla zlost. Knížky mají svoji povahu, některé jsou tedy zlostné. Ale i ta zlostná knížka patří k mému životu, a proto ji nemohu vyhodit. Nic nejde pohodlně a někdy i bez ponižujících souvislostí. Přesto věřím, že lidé píší knihy s láskou. Samozřejmě, že jsem zaujatý. Vím, že člověk nejdřív pracuje, protože musí, pak však propadne tématu – a s knihou to je jako s milovanou ženou. Nemůže bez ní být.

 „Nemůžu bez tebe být, Eli.“

 Říkám to vážně a kupodivu to i vážně myslím. Ona mi věří. Hřbetem ruky si dojatě utírá nos. Dámy si neutírají nos hřbetem ruky.

 „Ty tomu věříš?“

 Mlčí, asi věří. Nebo mi nerozuměla. Její důvěra se mi trochu příčí. Vítězství dosažené bez odporu těší málo. Snad proto jsem ještě dneska svobodný.

 K čemu jsou tyto úvahy? Bez koho nemohu být? Bez milované ženy, nebo bez práce? Jsem pokrytec. Nic hodnověrného neříkám, jenom klamu. Pravda je, že badatelský program, dříve mnou rozvíjený, předpokládal dřinu. Člověka tedy vzrušuje a láká ona dřina, lopotné sbírání a ověřování faktů, opětovné návraty k odmítnutým poznatkům. Co práce dá jenom sestavit pracovní hypotézu. Pak je z toho všeho po měsících námahy jedna jediná kapitola historické práce – třeba o prvních Přemyslovcích.

 Tady je, pane profesore, v modrých deskách. Nenasytně jsem z ní čerpal, když jsem psal o Brajčislavovi. Tak říkali v jedenáctém století Břetislavovi. Živě si na vás, profesore, pamatuji. Vypadal jste jako strýc – omlouvám se vám, strýcové – nikdo by nevěřil, co tenhle člověk věděl o Břetislavově době. Byl pomenší a teď se mi zdá, že měl červený nos. Už nevím, o čem jsme spolu jednali, v paměti mi zůstaly pouze nepodstatné důkazy jeho tehdejší přítomnosti. Byl to dobrý člověk a s úctou teď listuji v jeho knihách.

 Tolik knížek v domě a tolik příležitosti.

 K čemu? K přemýšlení? K nabírání odvahy? K ušlechtilosti? Takhle patrně smýšlí trudovitá naivka, že člověk, který se živí přemýšlením, nedělá nic jiného, než uvažuje, přemýšlí a promýšlí. Když už se mi přihodí, že se k přemýšlení dostanu, přitom je otázka, jestli to, co se děje v mé hlavě je vůbec myšlení, možná, že se mi tam prohánějí jakési obrazy, dojmy a já tomu pyšně říkám myšlení, potom toto vymyšlené vykrádám. Kdysi, když mne vyhazovali ze školy, to se v tomto rozdováděném světě každému vzdělanci jednou za život musí přihodit, jsem sedl a půl roku – půl roku jim trvalo, než mne zase vzali zpátky – jsem vymýšlel teorii, kterou jsem potom několik let rozvíjel v systém. Namouduši. Byl to pro mne požehnaný půlrok.

 S údivem se dívám zpátky. Na sebe, ne na dobu, o kterou šlo. Na osmašedesátý rok. Dnes bych patrně vypustil duši strachem. Být bez práce a žít bez naděje? Tenkrát se mi nezdálo, že jde o něco osobně katastrofálního. Asi jsem od té doby zestárl. Je to tak.

 Napadá mne, že bych měl ten odporný spis obrátit hřbetem ke zdi a nemít ho tak na očích. Raška. Takové neutrální jméno. Kdekdo je nosí a nestydí se za ně. On se však taky nestydí. Určitě skočil na nejbližšího volného koně a dál dělá politiku. Politika je droga a drogová závislost se těžko odstraní. Jak o mně asi smýšlí? Jako já o něm. Na rozdíl ode mne mi mohl svou nelibost dát kdykoli najevo. Měl moc. Zasedal ve středu moci, přijímal patolízaly a uděloval rozhřešení. Ve sporech se mnou vždycky vítězil. Mocní byli nedotknutelní a ti, jejichž sympatie jsem měl, se to střežili říci nahlas. No ať. Minulé dny vzala voda, jenom paměť kdyby nebyla.

 Vstal jsem a vyhlédl z okna. Je tu jaro a parkoviště zabral kolotoč s přilehlými lákadly. Proti minulým létům je areál ozdoben americkými vlajkami. Nikdo se proti tomu neohradí? Úcta k vlajce se tady nenosí. Zde symbolizuje jenom českou servilnost a to ještě tak nehorázným způsobem. Včera večer jsem si šel koupit několik rohlíků a smíchovskou desítku. K večeři jsem měl dva párky, rozdělil jsem se o ně se psem. Musel jsem jít přes parkoviště. Vzduch se chvěl pod náporem elektronické hudby. Obrátila se na mne šedovlasá paní. Za ruku držela dítě.

 „Víte, pane, kolik stojí jedna jízda na kolotoči? Patnáct korun! Pak mohou komedianti jezdit v mercedesech.“

 Jeden takový vůz, už dost ojetý, ale pořád mercedes, symbol úspěchu a bohatství, stál mezi maringotkami. Dítě netuší, co znamená pro důchodkyni patnáct korun. V noci tu někdo zapálil kontejner s papírem a jedné škodovce, blízko zaparkované, rozbil zadní sklo. Policajty ani hasiče určitě nikdo nevolal, byli by mne probudili. Znechucen jsem se teď vrátil ke své knihovně.

 Trpím nepřiznanou iluzí, že co je jednou na papíře, čas nezničí. Napsané vždy někdo přečte a posoudí. Podobně patrně smýšleli i autoři, jejichž díla shořela v alexandrijské knihovně. Možná však, že psanému přisuzovali jiný význam než my. Třeba byli velkorysejší, víc zakotveni v prostém bytí. Jeden přítel mi vypravoval, že ukradl v Univerzitní knihovně z kartotéky lístek s jedním mým titulem. Zapomněli ho vyřadit. Věděl, že za redakci téhle knížky v Bratislavě vyhodili z práce redaktora. Bylo to tak. Toho člověka mi bylo líto a věděl jsem celkem přesně, co udělají se mnou. Neudělali nic významného. Mlýny politiky mlely nevyzpytatelně. Dala by se o tom napsat psychologická studie. Dnes tam ten lístek chybí a nikdo ho už nevrátí na jeho původní místo.

 Proč by ho měl vracet?

 Vyhmátly si mne z davu proudícího po Václavském náměstí.

 „Pane, víte co je dneska za den?“

 Tři dívčiny, určitě studentky. Žouželky, řekl bych. Každá držela v ruce jakousi krabičku, patrně zkoumaly veřejné mínění.

 „Úterý, nejspíš.“

 „Máte pravdu, ale jenom částečně. Dneska je den boje proti tuberkulóze,“ řekla jedna s převahou.

 Nic jsem nenamítal. TBC opět hrozí. Každá měla na kabátku červený květ karafiátu. Z umělé hmoty byla ta květina.

 „Liga proti tuberkulóze dělá sbírku, kterou chce přispět na léčení téhle choroby.“

 Takhle. Uvažoval jsem zmateně, kolik mám u sebe. Tuberkulóza. Bojím se nemoci? Samozřejmě. Bojí se tahle děvčata? Jsou tři. Která z nich na nějakou zrádnou nemoc umře? Jsou tu jiné, horší choroby, které ohrožují lidstvo. Třeba nenávist a sobectví.

 „Moment.“ Zmateně se šacuju. Někde jsem měl peněženku, určitě jsem ji někde při sobě měl. Mám v ní tramvajenku. Trapné, co?

 „Jen klidně, máme čas,“ řekne zase ta jedna, patrně mluvčí těch dalších, které se jenom smějí. Po celou dobu, co tu se mnou stály, jim to vydrželo.

 „Jak se k vám lidé chovají?“ ptám se. Peněženku jsem našel tam, kde jsem ji vždycky měl.

 Podívaly se na sebe a pokračovaly ve smíchu.

 „Normálně.“

 „Rande vám nikdo nenabídl?“

 „My oslovujeme jenom starší lidi.“

 „Tubera však může řádit mezi všemi ročníky, pokud vím.“

 „Ti mladí si to tak neberou.“

 Nezbylo mi než s tím souhlasit. Chtěl jsem se zeptat, kolik jim oslovení dávají, ale to by bylo snad trapné. Měl jsem v peněžence volnou dvacetikorunu. Chtěl jsem za ni koupit pásku do stroje.

 „Stačí dvacet korun?“

 „Jéje! Samozřejmě, že stačí. Musíme vám poděkovat za vaše pochopení.“

 „Osudu stejně neujdu, vám jenom přeju, aby se vám tahle choroba vyhnula.“

 Dala peníze do krabičky a zapsala číslici na víko. Měla tam tři údaje. Dvakrát dvacet, jednou třicet korun. Tedy nic moc.

 Buď právě začínaly, nebo byli lidé skoupí.

 „Počkejte, pane,“ zastavila mne. „Ještě musíte dostat kytičku.“ Vyndala z krabičky červený květ karafiátu a podala mi ho. Květ karafiátu z umělé hmoty. Strčil jsem ho do kapsy a poděkoval. „Tak ne. To musíte nosit na klopě, aby všichni viděli, že jste se jich zastal.“

 Vzala mi z dlaně kytku a připevnila ji k levé klopě mého saka. Nešlo to, zavírací špendlík si až po chvíli dal říct.

 „Prosím,“ řekl jsem, „teď vypadám jako bonviván.“ Smály se a já s nimi.

 Paradoxem našeho života je, že se děje řečněním. Řeči nahrazují činy. Pak se ovšem může stát, že nás čin, ke kterému dojde překvapivě, jaksi náhodou, zaskočí. My pak zíráme, jak s námi zatočil. Samozřejmě, že tohle není záležitost většiny, jenom intelektuálové, nebo ti, kteří se za ně pokládají, lenoši a jim podobní, se předvádějí planými řečmi.

 Z Václavského náměstí jsem přešel do Spálené ulice, abych si koupil zmíněnou pásku do psacího stroje. U nás byla prodejna z důvodu opětovného vykradení zavřena. Jak to je v tradičních příbězích lidových vypravěčů? Jdu a potkám známého. Kdysi jsme se znali blíž.

 „Tak co, pane Filípek, jak se vede?“

 Vědět, proč jsem ho tak familiérně oslovil, by znamenalo nahlédnout do tajů lidské psychiky.

 „Hrozně. Už podruhé mne vykradli.“ Přitom se díval na moji červenou kytku, nijak se k ní však nevyjadřoval.

 Ne! Tomu říkám náhoda. Obecná tendence má snahu zasahovat do lidských osudů výrazně subjektivní povahy.

 „Neříkejte. To se dneska děje nějak často. Zřejmě si na to budeme muset zvyknout. Buďte rád, že vám při tom neublížili. Pojišťovna vám snad škodu uhradí. Nebo ne?“

 „Kam se člověk podívá, všude je samé násilí. Všude samá válka. Kam ten svět může dojít? Řekněte. Je nějaká hranice zla? Myslím, kde snad to zlo končí? Je. Jenže za ní je už jenom smrt a zmar.“

 Chápu, že vyloupený Filípek má právo být pesimista. Bydleli jsme spolu v jednom domě, před léty jsem se odtud odstěhoval.

 „Pane Filípek, Ludvík XIV. si ještě mohl dovolit říct, že jsou sice ve válečném stavu s Anglií, ale nikoliv s lidskostí. Dnešní politiky, kteří vedou války na všech stranách, něco tak prostého napadnout nemůže.“

 „To je tím, že se od sedmnáctého století podstatně změnily poměry. Taky nevím, proč právě tohle připomínáte. Patrně proto, že jste to nebyl vy, koho vykradli. Dnešní poměry jsou nelidskost sama.“

 Pan Filípek projevil povzbudivou znalost historie. Věděl, že vzpomenutý Ludvík žil v sedmnáctém století.

 „Nevím, jestli to Ludvík náhodou neřekl až ve století osmnáctém. S Angličany válčil přece pořád.“

 „Víte, že je mi to srdečně jedno? Já bych tyhle bytové lupiče věšel za nohy v průčelí domu, kde loupili. Lidskost sem, lidskost tam. Člověk celý život šetří – a najednou je to všechno pryč. Zločin, surovost, násilí je určující rys dnešní doby. Bohužel, pane, bohužel.“

 „Když vezmete v úvahu statistické údaje, máte na tenhle dojem právo.“

 „Člověk se vyvíjí k horšímu a ne, jak se mylně domnívali, že vývoj spěje k dokonalosti.“

 „Tady si vás dovolím mírně opravit. Samozřejmě říkám svůj názor, který může být mylný, ale člověk je pořád týž. Vždycky se lidé navzájem zabíjeli, okrádali, utiskovali. Surovost je nám vlastní. Za to, že věříme v budoucí svoji dokonalost, mohou teoretici, doktrináři, věrozvěsti a podobní kazatelé, kteří všechno vysvětlí tak, jak se jim to hodí do krámu. Jednu surovost ospravedlní, protože jim vyhovuje, jinou odsoudí. Je to zkrátka problém.“

 „Problém. Pamatujete na Šindeláře? Bydlel pod vámi.“

 „Šindelář?“

 „Umřel. V kuchyni uklouzl a praštil se do hlavy o ledničku. Jo. Problém je v tom, pane doktore, že se lidé odvracejí od víry ve svoji lepší stránku. Kam to dojde, když se naštvu, že mne vykradli – a udělám to sousedovi taky? Ukradli vám z auta stěrače? Obejděte v noci sídliště a přineste si jich pár do rezervy. A pak se můžete zeptat, kam to všechno spěje, když jste přestal věřit, že v lidech je taky něco dobrého.“

 Chvíli jsem uvažoval nad truchlivým osudem souseda Šindeláře. Nebyl jsem s to si vybavit, jak vypadal. Shrnutí souseda Filípka jsem nebyl v tuto chvíli s to pochopit. Stěrače si po jízdě zásadně ukládám do vozu.

 „Tak nevím, pane Filípek, tak nevím. Skutečně si nevím rady. Jako člověk nějak vychovaný mám věřit v člověka, v jeho dobrou stránku, jak jste řekl. Jenže ten člověk krade a znásilňuje. Máme tedy věřit v člověka a jenom čekat, až na něj zase přijde vlna krutosti, která ho určitě víc uspokojí než vědomí, že je v podstatě dobrý? Mám obavu, že se lidstvo poučí právě ze své historie a dospěje k názoru, že podmínkou bezpečí, blahobytu a pohody je právě násilí. Krutost páchaná jedněmi na té druhé polovině lidstva. Protože moje krutost a moje násilí, opřené o sílu, vás odradí od toho, abyste se mi postavil na odpor.“

 „To jsou nějaké zvrhlé názory. Doufám, že je nevyznáváte. Měl jsem o vás lepší mínění. Připomíná mi to nějakou odmítnutou ideologii.“

 Vzal jsem ho za loket a zatlačil k okraji chodníku. Kolem nás chodili lidé a my jsme jim, široce gestikulujíce, překáželi.

 „Víte, pane Filípku, věc bude asi v tom, jaký kabát si na sebe ten ubohý člověk, který se proti své vůli narodí do nějakých okolností, vezme. Myslím tím civilizaci, samozřejmě, technický pokrok. Umět s tím pokrokem zacházet, být na jeho úrovni, poznat, že co je na jedné straně užitečné, to na druhé straně škodí. V tom je asi jádro věci. Možná, že je jinde, ale vyznejte se. Malá dávka pomůže, velká usmrtí. Jak jste řekl, násilí se na lidech vždycky páchalo, jenže neviděli za kopec, a tak žili v iluzi, že je na světě krásně jenom proto, že právě u nich bylo v tu chvíli hezky. Dneska to nejde, protože celý svět je obklíčený hustou sítí informací. Zločin je všudypřítomný. Za kopcem už není pohoda, ale babka se tam v chalupě třese strachy, u televizoru se bojí, že si někdo vezme příklad z toho, na co právě kouká. Válka v přímém přenosu je doklad zrůdnosti doby. S tím se už asi nedá nic dělat.“

 K čemu jsou podobné řeči? Člověk si uleví, ale co následuje? Něco by následovat mělo, ale nenásleduje nic.

 „Lidstvo má přece sebezáchovný pud. Alespoň já na něj spoléhám. Přece nemohou lidé vykácet dešťové pralesy a čekat, že snad nevyhynou. To nejde.“

 „Nejde, ale zase jde. Aby to opravdu nešlo, museli bychom v něčem slevit. Ta sleva se asi točí kolem regulace, na kterou by lidstvo dobrovolně přistoupilo.“

 Samozřejmě, že Filípek nerozuměl.

 „Regulovat kácení pralesů a regulovat přítok informací. Dát jim zkrátka na hubu náhubek.“

 „Ježíšmarjá, chcete zase znásilnit lidskou svobodu? Pane, to nemyslíte vážně.“

 „Takže vy jste zkrátka svobodný občan a to znamená, že můžete všechno. Nechte se svobodně vykrádat a nestěžujte si. Já vám však na tuhle svobodu kašlu. Svého života si vážím víc než informace, která mi popíše, jak někdo znásilnil vaši ženu, když šla večer z biografu.“

 Cítil jsem, že mi vyschl pramen. Co se tady bavím s Filípkem, kterého jsem už léta neviděl a o kterém ani nevím, co právě dělá, o němž vím jenom to, že ho právě vykradli? Nějaké řešení problému, který jsme na rohu Spálené ulice tak energicky probírali, být snad muselo. Člověk přece nevyhyne jenom proto, že si právě teď neví sám se sebou rady. Kde však to řešení je? Má to být ještě naše starost, anebo to máme nechat, jako téměř všechno, příštím generacím? Byli jsme to my, kdo všechno rozvrtal, a nemůžeme se zříci odpovědnosti. Svět je dnes jako novinová stránka zmuchlaná v nechutnou kuličku.

 „Vy jste taky byl u komunistů?“ zeptal se Filípek najednou.

 „Já? Nebyl. Proč myslíte?“

 „Že máte takový výhrady proti dnešní politice.“

 „Já mám výhrady proti zlodějům. Ti kluci, které mlátili na Národní třídě, teď říkají, že jim revoluci ukradli. Politikáři, kteří se přidali, když bylo po všem.“

 „Ti kluci přece nemohli řídit stát. Vždyť na to neměli. To není žádná legrace. Dělat na ulici povyk, to je jedna věc, řídit stát je druhá.“

 „Ale ti kluci měli nějakou myšlenku, na kterou se pak v praxi zapomínalo. Jen se o ní žvaní.“ Řeči vedené na ulici. Dnes to není nic zvláštního.

 „Všechno naše trápení je jenom daň za pokrok,“ řekl pan Filípek po chvíli uvažování.

 „Pane Filípek, nejste vůbec originální. V historii lidstva nejeden milovník tradic přišel na totéž a byl s pohrdáním odmítnut. Jak by to bylo všechno jednoduché, kdyby tomu tak bylo. Jenže věci se mají asi jinak.“

 Tyhle řeči skutečně nikam nevedly. Já a zmíněný Filípek jsme sice byli vzrušeni životními okolnostmi, ale nebyli jsme na jejich úrovni. Jenom jsme tušili, že to, co nás trápí, musí mít řešení. Jenže není vidět za kopec, když stojíte na jeho úpatí.

 Manželka profesora Solariho si otevřela v Klimentské ulici něco jako lepší bistro. V širším okolí je několik zdrojů kultury, proto je tady větší frekvence. Solari hrál v orchestru Národního divadla na tubu a teď občas učí na nějaké hudební škole. Přišel jsem pozdě, někoho už probírali.

 „Víš, proč se nesmí vrátit do Prahy? Protože ho vyhodil ze školy. Netušil, chudák, jak za čas vyroste. Tenkrát řek, moc statečnosti k tomu nepotřeboval, že takovej blbec ze školy zkrátka musí, že nejni žádnej talent. Dneska aby před ním stál s čepicí v ruce. Jo, tak předem vědět, jak se všechno kdy pohne.“

 To promluvil Kára, znalec spodního prádla všech studentek mé někdejší fakulty. Když si objedná pivo, ptají se ho na občanský průkaz.

 „V Americe mu nic nechybí. Tam je pan někdo. Co byl tady? Jenom pitomej docent. Něco jako tadyhle ten.“

 Toto ukazovací zájmeno mířilo na mne, proto jsem se zdržel dotazu, o koho jde.

 „No, doma je doma. Stejně se sem může kdykoliv vrátit, školu obejít obloukem a na potentáty může kašlat. Vždyť máme demokracii. Problémy pražského zápecí. He! Je to tak dobře? Zápecí? Ty, nespi.“

 Kolega Strejček do mne strčil loktem. Důchodce Strejček. Scházejí se tady samé historické archiválie. Pamětníci.

 „Kdo to maloval, Pepo?“

 Koukám na obraz, skoro dva čtvereční metry barevné plochy, ženský akt jaksi vyvedený zepředu a současně i zezadu. S perspektivou naloženo vskutku pozoruhodně. Jako laik bych řekl, že barvy vyvolávají atmosféru, ale popsat ji se mi nedaří.

 „Nějakej Bulhar.“

 „Honorář tady propil, ne?“

 Smál se, takže propil.

 „Stejně jsi dobře udělal, že jsi ze školy odešel. Ačkoliv kdo ví, dneska je štěstí vrtkavá dáma. Stačilo se chytit správných kamarádů, nebo snad nějakého studenta, který právě tahal za oponu. Jak je ti na volné noze?“

 Jsou otázky, na které odpověď nikdo nečeká. Tato otázka patřila mezi ně.

 Sedím a uvažuji. Jak je mi na volné noze? Sobě člověk odpoví. Dělám blbosti, myslím na blbosti. Knížku mám vcelku hotovou, jenže jsem vypadl z tempa. Naskočit zpátky je obtížné, při mém pracovním stylu určitě. Jsem člověk prvního návalu nadšení. Je to čas zvláštního pnutí organismu, šťastného proudění šťáv, které hojně zavlažují mozek, takže v něm všechno bez obtíží funguje. Jakmile z tempa vypadnu, mozkové drážky zaschnou, proudění ustane, je konec. Musím počkat na to, až opět začnou vanout větry od pólů. Jak přestávka trvá dlouho? Jak kdy. Není žádné pravidlo, žádná předpovědní mapa.

 A stačí předělat první kapitolu. Vsadil jsem na paměť – a paměť mne zradila. Věděl jsem, že nálet na Prahu roku l945 byl v dubnu, a proto jsem mu za cíl přisoudil klášter na Slovanech. Pak jsem však zjistil, že už před tím, na popeleční středu, shořel klášter a svůj menší díl dostala zemská porodnice. Já jí tuto nežádoucí zkušenost naordinoval o měsíc později a teď mi tam ten měsíc přebývá. Co s tím? Profesionální kopanec. Čím zaměstnám tolik figur?

 Snažím se situaci nějak řešit. Jedna kapitola, no, bože, snad věc zvládnu – musím, když se psaním živím. Jenže sednu ke stroji a vypadávají ze mne jenom taková pleskavá slova, taková bleble, jako když skot trousí kravince. Divím se, kam se všechno podělo. Prokazatelně jsem předešlé stránky napsal já, všechno je z mé hlavy, samý originál. Pochybovat přece nebudu, jsou to doklady mých minulých schopností. Hlava je však prázdná, zbavená síly. Smutek je černý, zaplnil stránky formátu A 4. Smutek může být i fialový a zažloutlý otokem a snad i oranžový, když se připozdilo a noha – v tom rukopisu jde o nohu – je lapiduchem odnášena do odpadků a je smutkem sama o sobě. U nás jsme pro smutek zvolili barvu tmy, která má chuť půlnočního větru.

 Uvažuji, jaké to je být subjektivním idealistou. Jak bych asi přemýšlel, kdybych byl vybaven tímto pojetím světa? Stačilo by zavřít oči a popřít svět kolem sebe? Změnilo by se něco na zmíněné první kapitole? Sotva. Nerozumím dobře ani Platónovým idejím. Zato mi vyhovuje Sókrates a libuji si v četbě o něm. Sice všemu, co o něm učenci napsali, nerozumím, ale mám zcela zřetelný pocit estetického vnímání blaženosti, když čtu spisy moudrých pánů jako je Patočka nebo Fischer. Pochybuji však, že se k řešení první kapitoly dostanu náhlým zmoudřením.

 Jdu domů. Řečí o tom, co bylo, nebylo, co mohlo být, kdyby bylo, mám pro dnešek dost. Slibuji, že opět přijdu. Měl jsem jenom pivo, což zhruba odpovídá mým možnostem.

 Doma si sednu k oknu a dívám se ven, jak se začíná smrákat. Přes parkoviště chvátá žena se dvěma taškami. Spěchá za svým osudem jako všichni. Pes mi skočí na klín a líže mi ruku. Pak se mi zadívá do očí, a když přestanu pohled opětovat, zívne a usne. Probírám se mu hustou srstí, dělá nám to dobře.

 Naproti mně visí nad stolem Maří Magdaléna. Koupil jsem ji od Eli v době, kdy jsme se ještě neznali. Sedí v kovovém rámu a kouká do zdi. Někdy jí mám plné zuby a nejraději bych ji postavil za skříň. Marie z Magalska. Sedí a předstírá záhadu. Je záhadná? Je a není. Jako všecko.

 Telefon.

 „Musíš dolů, jdu to zvednout.“

 Eli. Proč jsem se prý tak dlouho neozval. Přece jsem u ní byl včera.

 „Mám práci.“

 Lžu a trochu mne mrzí, že této lži věří. Obelhaný je svým způsobem vždycky ubohý.

 „Prodala jsi něco?“

 Zajímám se o stav jejích financí, protože bez peněz bohužel není života, alespoň ne u nás, v tomto čase podělané tržní ekonomiky.

 Pár pastelů, všechno dohromady za pár stovek. Jako v poslední době vůbec. Má platit byt, má platit nájem v galerii, taky musí něco jíst, alespoň občas. Hrůzná existence. Kdo z Čechů dnes miluje Bulhary? Určitě se mnozí najdou, kteří na Bulharsko vzpomínají s něhou v duši. Ti se ovšem neptají, co sem přivedlo bulharskou malířku, a také od ní nic nekupují. Kupují Němci a někteří další, pro které je obraz namalovaný Bulharem a nesrozumitelně podepsaný exotika. Zvlášť když je to za pár šupů a když ještě uhádají slevu.

 Neslibuji nic a zavěsím.

 Když jsem už v telefonování, zavolám Procházkovi.

 „Jak je, kamaráde?“

 Jak se může mít další ze školních důchodců? Momentálně ozdobený aureolou třetího odboje vzpomíná rád na časy, kdy všichni ještě byli pašáci. Proto ho zajímá, o čem byla u Pepíka řeč.

 „To víš, že jsme tě pomlouvali. O čem taky mluvit? Jak jste si všichni na svůj účet připisovali zásluhy o listopadový převrat.“

 Pozoruji, jak začíná čerpat páru do své pohonné soustavy, a proto rychle dodávám: „Přitom vaše zásluha spočívala jenom v tom, že jste se chopili příležitosti. Všechno vám samo spadlo do klína a vy, nebo lépe řečeno mnozí z vás, jste pouze profitovali na náhodě.“

 „Nevím, co jsem ti udělal, ale vím, že mne chceš naštvat. Nebo snad lituješ, že ses nepřidal?“

 „Ničeho nelituji. Každý máme nějakou šanci a je na nás, jestli na to včas přijdeme. Myslím dokonce, že nebýt nás, kteří jsme se, jak říkáš, nepřidali, neměli byste z té náhody, že se režim položil, patřičný užitek.“

 Procházku vzali zpátky do školy a nechali ho tam rok vzpomínat na hrdinské časy, kdy někde uklízel a kul pikle. Ode mne bylo krajně neseriozní ho popichovat. Jenže jsme se znali dlouho − a kdo jiný by si z něj mohl dělat legraci než kamarádi?

 „Nesmyl. Nebyla to náhoda. Byl to chod dějin.“

 Chechtal jsem se dost nezdvořile.

 „Jaký chod dějin? Chápu však, že něčemu takovému se u nás musí věřit. Ale budiž, když chod dějin, tak chod dějin. Zní to skutečně velkolepě a pitomost mnohých dutohlavů se v tom bezpečně skryje. Jaká byla vaše účast na zmíněném chodu? Jenom jste využili toho, že se režim položil na lopatky a hekl, dělejte si se mnou, co chcete. Proto jste taky tak rychle odtroubili a odešli do historie, protože jste na tu dějinnou událost nebyli připraveni. Neměli jste tvořivou koncepci. Věděli jste jenom, že ten režim nechcete, a on vás převezl tím, že vám dal moc do ruky.“

 Mlčel, patrně připravoval zdrcující odsudek mých názorů.

 „Jak říká paní Kantůrková, moci se chopila „šedá zóna“, ti kteří čtyřicet let leželi na kůži a byli tiše jako myšky a začali promyšleně jednat, když jste jim nabídli příležitost.“

 „Vždycky se uměli přizpůsobit. Dřív jako teď. Vyjádřili pozoruhodnou lidskou schopnost prokličkovat dějinami.“

 Soudím, že bychom toho měli nechat, alespoň po telefonu, kdy člověk nevidí, kdy na toho druhého přichází infarktní stav.

 Zřejmě mávl rukou a začal s tím, že mnoho jeho známých přechází do sociální demokracie. Říká, že ani já bych neměl váhat, že by se za mne možná přimluvil. Věří v pevné morální hodnoty jejích vůdců. Říkám, že se zatím neprolákli, protože je nikdo nepustil k prameni.

 „Dneska krade každý, kdo má ruce a příležitost. Ti, co nemají příležitost, to svádějí na svoji počestnost.“

 Říkal jsem si, že ho už nesmím provokovat, je to v podstatě dobrý člověk, který má za sebou drsnou dobu a musí s nechutí hledět na bývalé kamarády, jak ze služebních mercedesů koukají na hemžení plebejců. Samozřejmě, že se rozčílil, ale že se urazil, může jenom předstírat.

 „Co ty, taky kradeš?“

 „Já bych rád, ale nemám komu.“

 „Už ti konečně zase něco vyjde?“

 Ví, kde mám svoji citlivou stránku, bezohledně toho, mizera, využívá. Tak jsme si rovni. Je spisovatel, kterému nic netisknou, ještě spisovatel?

 „Musím začít něco dělat.“

 „Tím myslíš psát? To bys tedy určitě měl.“

 „Nemyslím psát, myslím starat se, aby mi něco vyšlo. Rozhodně je knížku vydat těžší něž ji napsat. Alespoň dneska a pro někoho.“

 „Ty se o to nestaráš? Čekáš, že někdo za tebou přijde a bude prosit?“

 „Tak nějak.“

 Rozhovor končil ve ztracenu. Kde taky jinde.

 Místo toho, abychom se bavili o ženských, o jídle a o nemocech jako všichni normální lidé, my si hned dáváme po hlavě politikou. S tímhle národem se něco divného děje.

 Náhle mne posedla horečná činnost. Rozhoduji se, chápu však, že jednám bláhově. V novinách jsem zahlédl, že jackpot ve Sportce dělá tento týden dvacet pět miliónů. Tolik blaha za pár korun. Všechny své knížky vidím v druhých vydáních, všechny rukopisy v pevné vazbě a na ušlechtilém papíru.

 Neváhal jsem a vyrazil na poštu. U přepážky, kde se podávají sázky, pusto. Žena za sklem okusovala jablko. Zato vedle, kde si senioři vybírají důchod, stála fronta. Požádal jsem o tiket a u stolku, kde bylo volno, jsem sázenku vyplnil. Obětuji třicet korun. Stačí to na tolik miliónů? Dědci ve frontě si mne se zájmem prohlíželi. Koukali na mne, i když jsem pak nad zaplaceným tiketem uvažoval. Ano, uvažoval jsem. Někteří se smáli, někteří nechápavě vrtěli hlavou, většině však bylo jedno, že jsem tiket roztrhal na kousky a vše hodil do koše na odpadky. Iluze mívají neokázalé pohřby. Iluze reálného socialismu byla pohřbena s hlukem, který vydává cinkání klíčů a hlasitě vyslovená nenávist. Nenáviděli ti, kteří byli poškozeni na statcích a na duši. K nim se přidávali ti, kteří se vždycky přidávají k silnějšímu. Koho má nenávidět ten, kdo se cítí být zaskočen historií?

 Kolikrát jsem od té doby přemýšlel, proč právě Češi, kteří za posledních padesát let nenáviděli kdekoho a nenávist mu příležitostně dávali znát, tak ušlechtile naložili s minulými pány. To se přece u nás nedělá! Tradice žádá, aby byl svržený monarcha trápen a ponížen a jeho sluhové popraveni. Že bychom byli jako národ najednou tak ušlechtilí? Buď náhle došlo v povaze Čechů k jakémusi posunu, anebo tu bylo něco, co nám neřekli. Přece se mohli domluvit. My vám předáme moc a vy nám necháte naše statky, konta a milenky. Jenom pár zaujatých a včas neuvědomených jedinců volá pořád a vytrvale po krvi a chce alespoň skalpy estébáků. Ti jsou patrně jedinou obětí pádu minulého režimu.

 Když přijdu domů, vidím, že se v dopisní schránce něco bělá. Nedočkavě lomcuji zámkem. Dopis – jsem vyzýván, abych přišel na schůzku. Naše trpasličí politická strana, která v komunálních volbách uhrála půl procenta hlasů, se probouzí z povolebního úspěchu. Hurá!

 Scházíme se pouze z ušlechtilých pohnutek. V tomto směru se nabízí kulhající srovnání s prvními křesťany. Nikdo nás ovšem nepronásleduje. Ministerský předseda o nás patrně ani neví. Nic nám tedy nechybí a o nic nám snad ani nejde. Mně určitě ne. MUDr Musilová se věnuje dětským alergikům a má s nimi jistě dost práce. Soukromou ordinaci má vedle svého bytu, ve kterém nás hostí. Svou účastí na politice sleduje zřejmě cíle, které se shodují s mými. Jaké jiné pohnutky by mohla mít? Nám, myslím na těch šest ostatních, kteří tvoříme okresní organizaci, jsou nějaké velkolepé cíle lhostejné. Čas od času se sejdeme, popovídáme si a je nám celkem dobře. Pocit lidské sounáležitosti je všechno, o co nám jde.

 Uvažuji před dveřmi výtahu, pro co se rozhodnu. Zatím jsem na schůzkách ještě nechyběl a jsem jediný, kdo je tak pilný. S výjimkou doktorky Musilové ovšem. Nechtěl bych být podezřelý, že si snad od členství něco slibuji. Zátěž minulých let, jak je vidět, tu pořád ještě je.