Zapomenutý vesmír

LADISLAV SZALAI

ANEKDOTA

ĎÁBEL Z KRÁSNÉ LHOTY

ČAROVNÝ PROUTEK

INVAZE Z FAA

SKOK DO BETONOVÉ DŽUNGLE

CESTA DO MRTVÉ ZEMĚ

SMRT V RÁJI

VÁLKA S JEŠTĚRY

VÝT S VLKY

ŽIVOT NA SÓBII

KOSMICKÝ KARNEVAL

UZAVŘENÝ KRUH

OMYL

STROM-VLÁDCE

JSME Z KAMENE

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1985 by Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-47-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-48-8 (ePUB)

ISBN: 978-80-86538-99-0 (PDF)

Tu noc bylo ve vzduchu cítit čas.

Usmál se a oddal se fantazii.

(Ray Bradbury, Marťanská kronika)

Věnováno mým přátelům

Zdeňku Rosenbaumovi,

Jaroslavu Holoubkovi,

a Jiřímu Potschovi.

ANEKDOTA

Kosmonaut doktor Snaut měl na prsou stříbrný nápis ČLOVĚK prý aby ho každý poznal na vzdálenost tisíc a jedna parseků na zádech mu svítil nápis COCA-COLA ale to už není podstatné podstatný je jeho neutuchající smysl pro humor a jeho touha letět dál než ostatní a tak jednou zabloudil až do vzdálených končin vesmíru kde žila civilizace tvorů podobných robotům která povstala z bolesti železné rudy pojď sem a znáš tenhle fór zastavil prvního z domorodců a začal mu vyprávět anekdotu kterou pochytil při svém posledním pobytu na Zemi kosmonaut doktor Snaut nevěděl že v té chvíli vypráví vtip jednomu každému na celé planetě neboť Železňák vysílal na ultrakrátkých vlnách a modeloval celou situaci v plastických obrazech CHA CHA CHA rozesmál se domorodec poprvé – ano, poprvé! – v životě a smál se fakticky jako blázen

CHA CHA CHA řehtala se celá planeta až se všichni za břicha popadali a tloukli nosy o zem. Po osmi týdnech skonal poslední z Železňáků s elipsou smíchu na železných rtech.

Jediný, kdo se nezasmál, byl doktor Snaut.

ĎÁBEL Z KRÁSNÉ LHOTY

Naše vesnice se jmenuje Krásná Lhota. Leží dočista zapomenutá, odtržená od uspěchaného, hlučného moderního světa, v údolí mezi zelenými lesy, tichými jako úsměv Mony Lisy. Nikdy jsem příliš nehoroval pro poezii, ale to přirovnání je opravdu na místě: těžko byste našli na světě druhý tak krásný a klidný kout, jako je naše milovaná obec. A přesto se občas objeví pár jedovatých jazyků, posedlých nepochopitelnou závistí, které o nás šíří neuvážené klevety. Prý se tu dějí velice podivné věci; spolčili jsme se s ďáblem a podobně. No uznejte sami: není něco takového k smíchu? Na konci dvacátého století – a ďábel?

Je samozřejmě pravda, že se trochu odlišujeme od ostatních vesnic v okolí (k té nejbližší je to přes tři kilometry). Například nikde už dávno nepoužívají při polních pracích koně jako my, všude už jezdí traktory, kombajny a tak dále, nikde neteče tolik potoků, potůčků a stružek jako u nás a nikde nekvete u studánek takové množství nejkrásnějších květin. Ale to všechno jsou přece věci, které tu existují už dávno – proč nás tedy všichni tak zarytě pomlouvají? Nevím, nechápu to. Možná to zavinilo naše neobyčejné sepětí s přírodou, naše přirozená láska ke všemu živoucímu, projevující se například tím, že každý z nás má doma alespoň jednu komůrku plnou ptáků, lesní zvěře, hadů a ještěrek.

Na zahradách se nám lesknou rybníčky plné kaprů, okounů a štik a samozřejmě i ve dne v noci koncertujících žab. Že by tahle naše láska někomu vadila? Ne, myslím si, že ani v tomhle háček nebude. To spíš těm zlojazykům vadí víc, že nejen žijeme v bratrském souladu s živou přírodou, ale že se s ní dokážeme i dohovořit. Každé malé dítě u nás ovládá ptačí jazyky, řeč lišek, zajíců a srn a všech ostatních zvířat, rozumíme každému hadímu syknutí, a to cizí lidi přivádí nevím proč v úžas. Proboha, co je na tom divného, že se někteří z nás dokážou dohovořit i s rybami? Cožpak i vy byste to nedokázali, kdybyste doopravdy chtěli?

Nebo další příklad: tuhle k nám zabloudil jeden cizinec. Nějaký malíř to byl. Došel na kraj vesnice a Diogenes mu vyšel ze sudu naproti. „Pozdrav pámbu, cizinče, vítám vás v Krásné Lhotě,“ pozdravil, a představte si: ten chlapík pelášil pryč jako pominutý. Nechápu, čím ho Diogenes tak vyděsil. Že by se ten člověk nikdy nesetkal se psem-filozofem?

Hm, ďábel u nás, v Krásné Lhotě... že se nestydíte, lidi, takhle nám ubližovat. Vždyť jsme zrovna takoví jako vy. Možná ještě mnohem prostší a nenáročnější. Zrovna jako vy se radujeme, když vyjde nad lesy sluníčko, když uprostřed parného léta sprchne voňavý deštík na louky a pole a hlína si svlaží okoralá ústa, jako děti se radujeme, když kravka přivede na svět telátko a na stráních zjara rozkvetou fialky...

Teď mě napadá, že přece jenom vím, koho myslíte konkrétně tím ďáblem v naší vesnici. Určitě vám ze všeho nejvíc vadí, že máme mezi sebou takového skvělého, vynikajícího člověka, jako je náš mlynář a starosta Diord Narepus. Že jsem se vám strefil do noty? Tak teď vám něco povím: Neblázněte, lidi, na tom člověku není vůbec nic ďábelského (právě naopak), abyste kolem jeho osobnosti šířili ty nesmyslné klevety. Víte, znám už ho skoro sedmdesát let a krk bych za něj dal, takový je to člověk... Jestli vážně chcete, povím vám o něm všechno, co vím.

Diord Narepus je zřejmě nejstarší člověk na světě. Můj dědeček mi jednou vyprávěl, že jeho dědeček jako malý chlapec zažil příchod tohohle milého člověka do naší vesnice. Už tehdy to prý byl bělovlasý, nachýlený kmet, co mu každý hádá nejmíň osmdesát, ale v očích měl ty veselé, živé ohníčky, pro které ho má každý tolik rád. Přišel do Krásné Lhoty, rozhlédl se u nás a ještě toho samého dne tu koupil mlýn. Tenkrát byla doba pro selský lid těžká – muselo se chodit na robotu. Mlynář samozřejmě na panském pracovat nemusel, takoví se mohli skoro počítat mezi pány, ale přesto to neměl zpočátku lehké. Panstvo bylo zvědavé, kde ten cizí člověk s tak podivným jménem vzal tolik peněz, aby si mohl koupit mlýn, a tak se mu kdekdo pokoušel strkat nos pod pokličku. Diord Narepus se tomu špiclování jenom usmíval a pak se jednoho krásného dne sebral a odkráčel na zámek. Když se vrátil, dozvěděli se všichni obyvatelé Krásné Lhoty, že už nikdy nemusí lopotit na panském, že jsou svobodní. „Kdo před těmi zatracenými panáky ode dneška skloní hřbet, ten ať si sbalí fidlátka a rychle se odstěhuje pryč,“ pohrozil jim s varovným úsměvem. Nemusíte hádat dvakrát, jestli ho někdo neuposlechl. Mezi lidmi se pak dlouho šeptalo, že Diord Narepus zaplatil za svobodu Krásné Lhoty nekřesťanské peníze, ale nemusí to být pravda, jak ho znám, mohl se dohodnout s pány i jiným způsobem. Když na to přijde, dokáže být náramně nesmlouvavý.

Takhle se tedy u nás ten vynikající člověk uvedl a od té doby až do dneška tady mele pro všechny mouku a sem tam při tom starostuje. Nikdy se nestalo, kam až paměť sahá, že by se na některého místního člověka utrhl pro nic za nic, – jediné, co nesnáší, je, když ho někdo neosloví celým jménem. Nestačí říct Pane Narepus, každý ho musí oslovit Pane Diord Narepus.

Kde jsem to skončil... Aha, u toho, jak můj praprapradědeček zažil jeho příchod k nám do vsi. Můj dědeček možná trochu přeháněl, když vzpomínal na vzpomínky svého dědečka, ale jedno se mi přesto zdá být celou pravdou: že to byl právě Diord Narepus, kdo naučil místní lidi ovládat jazyky všemožných živých tvorů a kdo k nám přivedl z lesů všechny ty potoky, potůčky a stružky napájející rybníčky na našich zahradách.

Dědeček často rád vzpomínal na svoje dětství, a tak vám teď můžu díky jeho svědectví přiblížit chvíli, kdy u nás v Krásné Lhotě začali lidé poprvé malovat obrazy očima. (Vidíte, teď jsem si vzpomněl: kvůli tomu k nám nedávno zřejmě přišel i ten malíř, co ho Diogenes tak vyděsil!)

„Byl jsem ještě malý kluk,“ vyprávěl mi dědeček, „a jednou v létě jsem běhal s ostatními dětmi po lese za vesnicí. Najednou přiběhnu na mýtinu a zarazím se, on tam sedí Diord Narepus, oči mu svítí podivným leskem, dívá se dolů do trávy a já vidím, že tam leží hrozně krásný obraz; bylo na něm namalované hejno bílých holubů, jak táhne oblohou pod zapadajícím sluncem. Ten obraz byl tak opravdový, tak živý, že jsem až zatajil dech.

„Pane Diord Narepus, to je ale krása!“ odvážil jsem se konečně a po špičkách se přikradl až za jeho záda.

„Líbí se ti to?“ otočil ke mně pomalu tvář a vlídně se na mě usmál. „Chtěl bys umět malovat takovéhle obrazy?“

,Ano,‘ odpověděl jsem okamžitě.

„To je hrozně jednoduché,“ usmál se znovu. „Postříkám ti oči takovou vodičkou a hned ti to půjde jako tomu nejlepšímu malíři. Stačí, když se podíváš na plátno a pomyslíš na něco hezkého, okamžitě se ti to samo namaluje. No neboj se, otevři oči dokořán... Tak, a je to hotovo…“

Diord Narepus mi stříkl z dlouhé lahvičky do očí voňavou tekutinu, otřel mi líce, pohladil mě po vlasech a položil přede mě do trávy panensky bílé plátno. „Tak neboj se, zkus to,“ vybídl mě.

Naklonil jsem se a zahleděl se do plátna.

,Mysli si něco hezkého,“ položil mi ruku na rameno a já si právě v tom okamžiku vzpomněl na to, že se kousek za vesnicí zrovna zapalují třešně. Bože, to bude krása, až dozrají.

,No vidíš, napoprvé to není špatné,“ vytrhl mě z krátkého zasnění a já celý užaslý sledoval, jak se plátno najednou zbarvuje do zelena a růžova. Nejprve přede mnou vznikaly jenom nejasné kontury a z nich se pak vyklubala třešňová alej plná krvavě rudých, šťavnatých plodů. A představte si můj úžas, když jsem si uvědomil, že větve stromů se na obraze kolébají ve větru – jakoby v opravdovém větru!

Hleděl jsem na svůj první obraz namalovaný očima a měl jsem z něj nesmírnou radost, takovou radost, jakou může mít jenom dítě z dokonalé hračky. Později jsem namaloval desítky, stovky mnohem hezčích obrazů, ale na ten první nikdy nezapomenu.“

Tak tohle mi tedy vyprávěl můj dědeček. Ale abych nezabíhal zbytečně stranou: Zatím jsem se ve svém vyprávění o Diordu Narepusovi držel příběhů z druhé ruky. Teď nechám praprapradědečka a dědečka poklidně spát v té nejspravedlivější ze všech zemí a pustím se do líčení svých vlastních vzpomínek na tohoto moudrého, nesobeckého a nesmírně laskavého člověka, kterého tu máme v Krásné Lhotě všichni tak rádi; proto je u nás také starostou.

Moje první přímé setkání s ním se odehrálo za dost podivných okolností. Byl jsem tehdy malý špunt, a kam jsem nemohl, tam jsem nevlezl, jak se říká. Nejvíc ze všeho mě samozřejmě lákal mlýn, nejen proto, že tak nádherně klapal, jak voda otáčela obrovským kolem, ale zvlášť proto, že tam bydlel pan Diord Narepus, jehož živý, pohyblivý obraz visel u nás doma na stěně. Toužil jsem starce vidět ve skutečnosti, nejen na plátně, a tak jsem jednoho krásného letního dne zamířil ke mlýnu, potichu se vkradl na veliký dvůr a rozhlížel se kolem sebe vyjevenýma očima. Srdce mi tikalo v hrudi jako vyplašený konipásek, ale byl jsem na sebe nesmírně pyšný: vždyť tohle byla právě ta nejdobrodružnější výprava mého zatím tak krátkého života, kterou jsem podnikl. Rozhlížím se tedy kolem sebe a najednou se za jedním z mnoha oken obytné budovy pohnul jakýsi temný stín a vzápětí se ozval zvuk otevírajících se dveří. Tak jsem se toho zvuku zděsil, že jsem ve zmatku zmizel v prvním úkrytu, který se mi nabídl. Octl jsem se v jakési kůlně, plné prapodivných strojů a nářadí.

Neměl jsem příliš čas prohlížet si okolí. Přivřel jsem za sebou rychle dveře a jenom nepatrnou škvírou jsem se díval na dvůr. Náhle jsem spatřil bělovlasého starce s dobrotivou vrásčitou tváří, jak kráčí přímo ke mně. Na okamžik jsem zkameněl, ale hned nato jsem nalezl tolik duchapřítomnosti, že jsem dokázal ještě včas zmizet v rohu kůlny za jedním z podivných strojů.

Měl jsem nejvyšší čas. Právě v tom samém okamžiku, kdy jsem se skryl, se otevřely dveře a Diord Narepus vešel dovnitř. Kráčel přímo k největšímu ze všech strojů, stiskl na něm jedno z nesčetných tlačítek a stroj k mé nevýslovné hrůze začal hovořit lidským hlasem. Říkal:

„Vítám vás, pane Diord Narepus. Zase nějaké starosti?“

„Ale, trochu mi selhává poslední dobou paměť, kamaráde,“ odvětil stařec. „Podívej se mi trochu do hlavy.“

„Hned to bude, pane Diord Narepus.“ A stroj zablikal zeleným, červeným a modrým světlem a v tom samém okamžiku se daly do pohybu i ostatní mašiny, které se tady v kůlně nacházely. V poslední chvíli jsem se stačil ukrýt za hromadou haraburdí v tmavém koutě, jinak bych byl odhalen.

To, co jsem uviděl potom, mě šokovalo ještě víc. Stroje se na našeho mlynáře a starostu zničehonic vrhly jako vlci, roztrhly mu hlavu na dvě poloviny, závratnou rychlostí ty dvě půlky rozložily na tisíce kousků, a než jsem se stačil vzpamatovat, složily zase všechno dohromady. Diord Narepus tu opět stál živý.

„Děkuju vám, kamarádi,“ poklonil se všem strojům, ty odkráčely na svá místa, stařec stiskl tlačítko na tom největším a v kůlně bylo zase ticho jako po vymření. Potom Diord Narepus vyšel svižným krokem ven na dvůr.

Ani ne minutu jsem čekal, než jsem se rozhodl, že je čas vytratit se odtud a utíkat domů. Skok – a už jsem byl ve dveřích… Ale chyba lávky: on jako naschvál stál zrovna před nimi. Nevím, co tam dělal, najednou mě prostě zaslechl, prudce se otočil a já už se nestačil ukrýt.

„Ty jsi to viděl...?“ pohlédl na mě udiveně a udělal směrem ke mně pomalý váhavý krok.

Začal jsem před ním s bezmezným strachem v očích couvat.

„Já... já…“ koktal jsem.

„Neboj se mě, chlapče,“ usmál se dobrácky, ale malinko zamyšleně. „Snad si nemyslíš, že bych ti ublížil?“ A pak proti mně natáhl podivným způsobem obě ruce a začal cosi nesrozumitelného mumlat. Od toho okamžiku už se na nic dalšího nepamatuju, až na chvíli, kdy jsem se probudil v mechu, uprostřed paloučku na lesní mýtině, nedaleko vesnice.

Dodneška nevím, jestli jsem to všechno doopravdy zažil, nebo se mi to jenom zdálo.

Asi se mi to zdálo. Ano, určitě to byl jen sen. To přece nejde, dát si roztrhat hlavu na kousky a pak si ji zas nechat složit. To by snad ani ďábel nedokázal.

Vidíte to – ďábel. Zrovna se mi v té souvislosti vybavil jeden takový okamžik... Ptal jsem se Diorda Narepuse jednou před mnoha lety na to, co říká všem těm pomluvám o něm, a víte, co mi odpověděl:

„I kdybych vážně byl ten ďábel, chlapče, není to jedno? Cožpak jsem špatný ďábel?“

No prosím, takhle to řekl. Nesvědčí to snad jednoznačně o jeho ryzím, čestném charakteru?

Sedím tu na mezi a dívám se dolů na naši vesnici. Úsměv mi pohrává na rtech, když si vzpomenu na to, jak šikovně to náš mlynář a starosta zařídil, aby nás nikdy neobtěžovali nežádoucí lidi. Cožpak lidi z okolí, ti nám nějak zvlášť nevadí, ať si povídají to svoje, ale různé ty orgány státní správy, náhodní turisti a ze všech nejvíc novináři, které na nás někdo poštve... Diord Narepus na ně vymyslel jednoduchou past. Hned na kraji vesnice prokopal kdysi dávno pod zemí tunel, a když někdo, kdo by nás příliš obtěžoval, přijde, tak ho tam zavede. „Pojďte, napřed si prohlédněte naše krápníkové jeskyně,“ říká takovým lidem rád, Nebo: „Chcete vidět moje žampiony?“ I ten nejvzpurnější návštěvník podlehne jeho dobrotivé tváři a nechá se zlákat. Kdo vejde dovnitř, je ztracen. Jeskyně je plná přeludů. Vyjdete na druhé straně jenom pár metrů od vchodu a zdá se vám. že jste viděli, slyšeli a cítili, prostě vnímali několik hodin, nebo třeba celý den, přesně to, co on chtěl, a je to vynikající zábava pozorovat, jak všichni vcházejí dovnitř a na druhé straně se loučí o několik vteřin později se slovy: „Děkujeme vám za pohoštění a mile prožitý den. Všechno se u vás v Krásné Lhotě zdá být v pořádku. Na shledanou.“

Teď možná řeknete: aha, jeskyně plná přeludů tak přece je tu něco nadpřirozeného! A já vám odpovím: ale jděte, co je na tom divného? Obyčejná sugesce. Naše děti si hrají uvnitř už přes dvě století.

Nejraději v souvislosti s Diordem Narepusem vzpomínám na naše nedělní odpoledne. Trávíme je spolu s ostatními starci z vesnice u něho ve mlýnici. Sedíme na pomoučněných pytlech a klábosíme o všem, co nás právě napadne. Tuhle jsme náhodou začali mluvit o tom, co jako bude, až my už nebudem. Diord Narepus se při těchto řečech poprvé, co ho znám, zakabonil. Zesmutněl, až mi ho bylo líto, a potom řekl: „Raději o tom nepřemýšlet. Kdoví, co chystá čas. Třeba bude jednou každý tvor rád, když se mu podaří z té lidské budoucnosti včas uprchnout.“

Pak náš starosta dlouho, dlouho mlčel a toho dne už s ním nebyla žádná řeč.

Co bych vám ještě pověděl o tomhle vynikajícím, přátelském člověku, jehož úsměv je pro nás tím nejlepším lékem (už přes dvě stě let u nás nikdo neonemocněl)? Další řeči jsou myslím zbytečné, vždyť sami vidíte, že pro nás Diord Narepus (přečti schválně celé zezadu) dělal, dělá a bude dělat jenom to nejlepší.

ČAROVNÝ PROUTEK

Létající talíře? Říkáte, že jsou to dopravní prostředky nějaké mimozemské civilizace? Tak to se náramně mýlíte, protože je vyrobili lidé. Kde? Kdy? Odpovídám: Na Zemi, v budoucnosti. Přesněji jsem to tenkrát určit nemohl, protože na to mi posádka jednoho takového létajícího talíře, s nímž jsem se setkal, žádnou odpověď nedala.

Nebyl čas ptát se na něco těch vysokých krasavců, kteří zřejmě zrovna odstraňovali na stroji nějakou poruchu. Ale pár slov jsme s Martinem přece jen zaslechli, než nás ti dva nechali zkamenět, vlastně téměř zkamenět.

„Norde, podej mi ten dilatátor!“ volal ten nejméně dvoumetrový blonďák na o něco menšího muže ve stříbrných blýskavých kalhotách a červené sportovní bundě, která neustále měnila tvar podle těla. „Tak dělej, člověče,“ pobízel ho ustaraně. „Šlapou nám sem pradědečci.“

„No, už jdu,“ odpověděl Nord navztekaně a já spatřil, jak drží v pravé ruce přístroj podobný tranzistorovému rádiu s dlouhou chvějící se anténou.

„Tak dělej,“ povzbuzoval ho blonďák. „Thorton bude mít vážně radost, až se doví, že jsme přistáli v minulosti a nechali začasovat dva svědky. Sakra práce.“

Nord náhle zvedl do úrovně obličeje to, co ten druhý nazval dilatátorem, a prudce tím mávl směrem k nám. To byl poslední pohyb, který jsme já a a Martin zahlédli. Pak jsme zkameněli, nebo lépe řečeno začasovali se, jak to nazval Nordův kolega.

Nejprve jsem nemohl pochopit, co se vlastně stalo. Nedovedl jsem si vysvětlit ten prapodivný stav, do něhož jsem tak rázem upadl. Byl jsem najednou nehybný jako kus skály. Nemohl jsem pohnout ani očním víčkem. Stala se ze mě do slova a do písmene socha.

Ale to by nebylo ještě to nejpodivnější. Daleko neuvěřitelnější věc se stala s okolním světem, na nějž jsme hleděli nehybnýma očima. Všechno se v jediném okamžiku dalo do šíleně prudkého pohybu. Létající talíř zmizel z našeho zorného pole během snad desetiny vteřiny. Na jeho místě se vzápětí objevily dvě srnky, bleskově zmizely a nahradilo je zvědavé ptačí hejno. Pak upoutal moji pozornost zářivý kotouč slunce, šplhající po výseči oblohy, na niž jsem se díval, jako rychlý brouk. Než jsem se nadál, začalo slunce klouzat jako dešťová kapka dolů a na krajinu se zřítila tma.

Pořád ještě jsem stál na opuštěné lesní mýtině, kde se přede mnou vlastně teprve před chvílí objevil létající talíř se dvěma muži, a nemohl jsem uvěřit tomu, co právě prožívám. Všechno bylo tak fantasticky nereálné – zrychlené a já tu stál tak bezmocně nehybný, že jsem celou situaci nemohl považovat za nic jiného než za neobyčejný sen.

Chtěl jsem křičet, chtěl jsem pohnout alespoň jediným svalem svého těla, ale cítil jsem, že to jde jenom velice, velice pomalu. Zatímco jsem odlepil pravou nohu ani ne milimetr od země, vyletěl na oblohu velký, nažloutlý měsíc. Když se mi podařilo zvednout nohu o další dva milimetry, noc se proměnila v ráno a na oblohu se vyšvihlo zářivé ranní slunce.

V hlavě se mi začala formovat nejasná myšlenka, že příčinou toho zamrznutí byl Nordův dilatátor. Cožpak nehovořil o tom, že Thorton bude mít radost, až se dozví, že přistáli v minulosti a nechali začasovat dva pradědečky? Ano, za všechno, co teď prožívám, může Nordův dilatátor. Byli jsme s Martinem uvedeni do tohoto stavu tím podivným „čarovným proutkem".

Ale jak je možné něco takového udělat? Co se s námi vlastně stalo? Nacházejí se naše těla v jiném, mnohem pomaleji plynoucím čase, než je čas našeho okolí? A jak dlouho to bude trvat? To jsme odsouzeni strávit zbytek svého života v zajetí nehybnosti?

Bylo pro mě utrpením přemýšlet o tom, co se s námi stalo, a zároveň sledovat, jak slunce rychle klouže k západu. Ale nedalo se proti tomu nic dělat.

Konečně se stal zázrak. Zničehonic se v mém zorném poli děsivou rychlostí vynořili dva lidé, muž a žena. Prudce začali kolem mě a samozřejmě i kolem Martina, na něhož jsem neviděl, vířit jako rychlí ptáci, dotýkali se nás prsty, aniž jsme to cítili, a ústa se jim přitom pohybovala závratnou rychlostí. Pak jsem viděl, jak muž odskočil do vzdálenosti několika metrů a prudkým sprintem vyrazil proti mně. Vrazil do mě celým tělem, ale ačkoli jsem stál jenom na jedné noze, byl jeho pokus marný asi tak, jako kdyby se rozběhl proti kamenné zdi. Nepohnul jsem se ani o zlomek milimetru.

Muž se svalil k mým nohám, bleskově vyskočil, znovu zakroužil neuvěřitelnou rychlostí kolem mě, dotýkaje se mě neustále rukama, potom uchopil za ruku ženu, pobíhající pořád celou tu dobu sem a tam, a oba rychlostí závodního auta zmizeli za obzorem, kde o vteřinu později zapadlo i večerní slunce.

Pak přišla tma a z ní se na nás jako smečka vlčích očí vyřítily světlomety několika automobilů. Asi dvacet lidí začalo kolem nás poletovat s neúnavností rozdrážděného vosího roje. Cítil jsem nevýslovnou bezmoc. Nemohl jsem je oslovit, říct jim nic o létajícím talíři a Nordovi s jeho kolegou, o dilatátoru. Nebyl jsem schopen pohnout ústy natolik, aby to dávalo nějaký smysl.