Za cizími prstenci

ZRADA

A. Kay

Copyright© 2020 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2020 by A. Kay

Copyright© 2020 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-349-7 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-350-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-351-0 (PDF na CD)

OBSAH

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Kapitola 1

Měsíce po poslední bitvě plynuly. Euforii z vítězstí tlumily pohřební obřady, které se zdály být nekonečné. Lienni přišli o hodně dobrých bojovníků v první linii. Celý kmen se změnil. Mladí, kteří přežili, si připadali nepřemožitelní, praví vítězové. Pokorou rozhodně neoplývali. Naopak byvili se výčitkami a odvolávali se na smrt svých blízkých. Chase jejich připomínky trpělivě snášel a s neochvějným klidem odpovídal na jejich uštěpačné dotazy. Přibývao i dní, kdy ho některý z mladíků vyzval na souboj, aby se obhájil jako náčelník a král. Obzvláště Nakenovi se jejich souboje stali zálibou, když Chase odmítl vyhovět jeho požadavkům a připomínkám. To Chase trápilo. Naken byl silný, ale pořád ještě mladý a nezkušený, měl ale i horší neduhy. Nikdy se netajil ctižádostivostí a loajání byl jen, když žil jeho otec. Po jeho smrti se však se svým dvojčetem Tekim a dalšími mladíky stavěli na odpor při každé příležitosti. Chase ani nenapadl, aby je poslal pročesávat les, v němž se stále ukrývaly malé skupiny Kaleirů.

Jednoho rána dřepěl zachmuřený Chase jen několik kroků od okraje propasti, pod níž burácelo neklidné moře, a přemýšlel. Měl by myslet na Baldwina, který už by se měl vrátit z průzkumu. Jeho zpoždění však zpravidla znamenalo odhalení dalších nepřátel, což vyžadovalo čas, a tak se zatím nestrachoval.

Dřepěl, opíral se zády o mohutný vrásčitý kmen a měl perfektní výhled nad větší částí vesnice. Za vrásky na jeho čele byla zodpovědná skupina mladíků, kteří se v dálce právě cvičili v boji. Vzájemně si dodávali odvahy a občas si za nemístné poznámky vysloužili pozornost starších. Se stejně sebevědomým výrazem, jaký jim teď zářil ve tvářích, při radách vyžadovali, aby byl Chase důraznější ve vynucování dodržování pořádku mezi kmeny. Nejen to, nesmyslně trvali na potrestání Severního kmene, který se neúčastnil poslední bitvy. Odvážili se však dožadovat mnoha dalších nepřípustných věcí.

Kalové nám vzali víc, než roky klidu, napadlo Chase. Většina problémových mladíků byla poprvé v bitvě právě, když se podařilo vetřelce porazit. První bitva a hned vítězná, navíc tak důležitá. Otcové většiny z nich padli v předešlých letech, což byl zřejmě ten hlavní problém, domníval se. Chybí jim pevná ruka. Připadají si jako páni světa, pomyslel si. Nevěděl, jestli by jim pomohlo, kdyby se jim vysmál, ale když se snažil jednat s nimi rozumně, nikam to nevedlo.

Všechny ty nezkušené mladíčky, kteří sotva překročili práh dospělosti, přesvědčila dvojčata, tím si byl jist. Dva mladí muži, jejichž otec patřil k nejlepším bojovníkům, což jejich nicotné zkušenosti dodává na důležitosti právě tak jako to, že se účastnili pouze nejdůležitější a vítězné bitvy.

Proč se mezi nimi ale motá Padvir? Zamračil se, když zahlédl jeho černé číro. Dvojče mu nabídlo dlaň, která se s tou Padvirovou setkala skoro u hrudi. Naken, o okamžik starší, právě zvítězil nad svým sokem. Zase, odvrátil se Chase zklamaně.

Zrak mu padl na Zoie a Leidli. Seděly daleko a bokem k němu. Zoie se usmívala, ale blondýnka byla netečná jako každý den posledních pár měsíců. Chase ustaraně vydechl při pohledu na Leidlino obrovské těhotenské břicho. Neato by byl šťastný. I ona by měla být. Alespoň kvůli jejich nenarozeným dětem. Ta veselá divoška zemřela ve stejném okamžiku, kdy naposledy vydechl její muž. Nyní vesnicí chodila dívka, jejímž smutným výrazem neotřásl ani úsměv, který se občas pokusila vyloudit. Jediný člověk, s kým mluvila, byla Zoie, jíž Lienni neřekli jinak než Lihmal.

Lihmal se stala právoplatnou Chaseovou ženou. O jejích vůdcovských vlastnostech dávno nikdo nepochyboval, ona se však odvážila bez doprovodu vést průzkumnou skupinu teprve před pár měsíci. Už dávno však řešila drobné spory a často také společně s Miomu pomáhala Kamq s léčením raněných nebo nemocných Liennů.

Klid náhle rozrazilo jakési zavýsknutí. Chase mrkl po děvčeti, které uhánělo trávou. Miomu se smála od ucha k uchu a pádila k dvojici dívek. Zrzavé lokny za ní vlály jako oheň její nezkrotné duše a štíhlé nohy pluly trávou tak elegantně, že to vypadalo, jako by letěla. Chaseovi se po tváři rozlil láskyplný úsměv. Kdy tak vyrostla? Už to nebyla holčička, kterou znal před neplánovaným odletem na Zem. Teď už to byla mladá žena. Až příliš dlouho říkával, že je jí něco kolem deseti. Teď se na jejím výcviku podílela i Zoie, pro niž to byl zároveň trénink. Teď nejspíš běžela od Kamq, které pomáhala při péči o raněné.

Miomu skočila Zoie na záda a pažemi ji objala kolem krku. Bruneta vyjekla úlekem, ale pak si Miomu jedním trhnutím překotila do klína a něco jí říkala. Tím jednoduchým manévrem jí z ramen sklouzla kožešina a odhalila tři kruhová znaménka na bedrech, která Zoie měla už pár měsíců, jako další neklamné znamení svého původu. Když spolu byli sami, Chase jí rád tuto pyramidu ze tří propojených kruhů obtahoval prstem, jako by je chtěl zdůraznit, když ona sama je vidět nemohla.

I dívka v Zoieně klíně mluvila, ale Leidli se po nich jen krátce otočila. Poprvé po dlouhé době měla vyrovnaný výraz, napadlo ho.

Ze zamyšlení ho vytrhla těžká dlaň, která mu dopadla na rameno. Chase se prudce otočil a ruka mu sama vyrazila k dvoubřité sekeře, k níž se s chutí vrátil a nosíval ji zavěšenou na zádech.

„To jsem já,“ zamručel klidně Baldwin a klesl do trávy čelem k Chaseovi. Opíral se o jednu ruku a přes rameno se otočil směrem, jímž jeho přítel tak upřeně hleděl. „Leidli na tom není vůbec dobře. Ani dítěti to neprospěje,“ dodal s ustaraným povzdechem.

„Alespoň se Zoie mluví,“ přikývl souhlasně král. „Víc mě trápí támhleti,“ pohodil bradou k mladíkům.

„No jo,“ přisvědčil Baldwin vědoucně a promnul si pahýl, který mu zbyl po malíčku. „Odbojní vítězové. Už to přestává být sranda. Přišli jsme o příliš mnoho zkušených mužů, kteří by své syny mohli vychovat.“

„Byla chyba brát je do poslední bitvy. Jediná jejich zkušenost je vítězství a ještě ke všemu sláva z vyhnání nepřátel.“

„Nebylo na výběr. Potřebovali jsme všechna ostří do posledního. I ta, která už nemá kdo správně vychovat.“ Chase vyhledal pohled svého přítele. Byl plný pochopení i podpory. Ano, je to tak. Jenže klín, který Kalové vrazili mezi kmeny, uvázl příliš hluboko.

„V bitvě jsem našel jakýsi popsaný list,“ začal po dlouhém nádechu. Baldwinovo čelo se zkrabatilo soustředěním. Vložil si do koutku úst stéblo trávy a upřeně sledoval svého krále a přítele. „Neměl jsem čas se jím zabývat, a tak jsem si ho strčil za opasek, abych ho nakonec někde ztratil,“ odmlčel se a v koutcích mu zahrál trpký posměšek.

„A?“ ptal se Baldwin nechápavě.

„Nejdřív jsem myslel, že to musely být záznamy Kaleirů.“

„Třeba ano.“

„Jenže oni si takhle záznamy nepředávají,“ mrkl Chase po svém příteli. Teď teprve se Baldwinovi oči do široka otevřely prozřením.

„Myslíš, že s nimi byl v kontaktu někdo od nás.“

„Co myslíš ty?“

„Náš útok byl natolik rychlý, že jim to moc nepomohlo,“ naklonil hlavu na stranu.

„Ale nevíme, kdo to byl.“

„Dvojčata?“

„Pochybuji,“ zavrtěl Chase hlavou. „Jsou moc mladí na takové pikle. Slyšel jsi je. To hlavní, co je zajímá, je, abych si podmanil další kmeny a potrestal severní. Nebude to nikdo z Liennů.“

„Zogariové na to mají povahu,“ přemýšlel Baldwin nahlas. „Že by proto kmen ze severu nestihl poslední bitvu?“ přemítal. „Možná Lakové.“ Chase mlčel. Sledoval mladíky, mezi nimiž se pořád potloukal Padvir. Dobře si pamatoval období, kdy byl stejný jako tihle floutci. Vzpomínal si však také na to, co v něm zahlédl jednoho dne, kdy ho vzal na lov, protože mu ho bylo líto, když dostal výprask od otce. Právě kvůli tomu dni na lovu mu dal příležitost a později jím zaplnil bolestivou mezeru mezi svými nejbližšími, svými nejvěrnějšími. Snad se nespletl.

Teprve po chvíli si uvědomil, že Baldwin pokračuje v hlasitém rozjímání nad možnými zrádci.

„Radši mě zkus rozptýlit zprávami z průzkumu,“ zarazil svého přítele a koutkem oka mrkl po Zoie, která už vedle sebe měla kromě Leidli i Miomu. Byl by jeho tvář zaplavil blažený výraz, kdyby se Baldwin nezasmál tak nuceně, jak jen mohl. Okamžitě pochopil, že ho nečekají dobré zprávy.

„Řekl sis o to,“ připomněl ještě Baldwin s pobaveným výrazem a pohledem upřeným do mraků, kde hledal ta nejvýstižnější slova.

„Do toho,“ pobízel ho netrpělivě Chase, když se jeho přítel odmlčel na delší dobu, než bylo jeho zvědavosti milé. Obočí měl hluboko stažené a nad nosem se mu zavlnily dvě krátké vrásky.

„Na Bílém kameni jsme potkali skupinu Kaleirů,“ dal se Baldwin do vysvětlování. To ale nebylo nic divného, to očekával. „Bylo jich nejméně padesát, ale netábořili. Spíš mám dojem, že byli také na průzkumu.“

„Jak velký tábor přeživších vysílá skupinu padesáti zvědů?“ odtušil Chase se skoro až výhružným pohledem upřeným do prázdna. „Máme zajatce?“

„Ne,“ odvětil Baldwin zklamaně. „Neměli jsme šanci. Jediný důvod, proč máme jen dva zraněné, je ten, že se pořád ještě dokážeme přiblížit až k nim, aniž by nás zpozorovali předčasně. Málem nám šlapali po hlavách, aniž by nás odhalili. Stopovali jsme je právě až k Bílému kameni, když se ale přiblížili k okraji lesa, kde je porost řidší, jednomu z mladíků se smekla noha. Prozradili jsme se,“ odmlčel se zahanbeně, jako by to byla chyba jeho samotného. „Žádný z nich neunikl. Máme jejich ruční zbraně. Někteří měli i liennské meče a nože. Nejspíš válečná kořist.“

„Jediné příhodné místo, kde by se mohla v té oblasti skrývat dost velká skupina, je v Mlžných jeskyních. Tam bychom neměli šanci je vidět ani ze vzduchu, pokud by nevykáceli vegetaci,“ přemýšlel nad nenápadným jeskynním komplexem skrytým v údolí mezi stromy, kde je taková vlhkost, že tam neustále mrholí. Společně s teplem to není nejpříjemnější místo, ovšem uvnitř jeskyní, to je něco jiného.

„Nech mě to vyřídit.“

„Půjdeme společně,“ pokyvoval Chase zamyšleně. „Řekni Tarakanovi, aby dohlédl na spravedlivé dělení zbraní pro všechny mé kmeny. Ještě dnes večer se k nim s nimi vypraví a předá jejich náčelníkům také nové rozkazy.“ Baldwin bez okolků přikývl. „Jak si vedl Sevar?“ vzpomněl si na Moova syna. Moa svého syna dlouho připravoval na to, aby po něm zaujal jeho místo, a Chase neměl jediný důvod mu tu čest neprokázat. Moa ho nikdy nezklamal a s výchovou vlastního syna to jistě bude stejné.

„Nezapře svého otce,“ začal Baldwin uznale s úsměvem na půl úst. „Je tichý, rozvážný a silný. Nepotřebuje střelnou zbraň. Jen s mečem je nebezpečnější než všichni z Kalů,“ mrkl po svém příteli.

Chase se spokojeně usmál. Pak ale znovu vyhledal skupinu problémových mladíků.

„Co myslíš, že dělá Padvir s dvojčaty?“ I Baldwin úkosem pohlédl týmž směrem.

„Taky jsem si všiml, že se s nimi až moc kamarádíčkuje – přesto, co předvádějí na radách. Moa na něho měl největší vliv, jenže ten…“ odmlčel se. Všechny je zasáhla ztráta každého bojovníka a bojovnice, o to horší byla, když šlo o kruh těch nejbližších. „Padvir jim ale dvakrát nepomůže. Nejvíc na tebe můžou zatlačit skrze Lihmal. Ať už…“

„Jestli do toho zatáhnou i ji,“ procedil Chase, aniž by čekal, až jeho přítel domluví, „sám je svrhnu z útesu. Jednoho po druhém,“ zavrčel a ruka mu sama zamířila k rukojeti dýky. To už zaznamenal pohyb. Zoie se zvedla a zamířila k nim. I Baldwin se ohlédl, když král zpozorněl. Nebyli však jediní, kdo si všimli blížící se dívky. Padvir se odloučil od mladíků a zastoupil jí cestu. Baldwin a Chase si vyměnili znepokojené pohledy. Seděli po větru a nemohli tak slyšet, co si říkají. Viděli jen Padvirova záda a to, jak se na něho Zoie usmála. Muž před ní si zapřel ruce v bok a dlouze k ní mluvil. Bruneta, jíž poryvy větru honily vlasy kolem obličeje, ho pozorně poslouchala a přidržovala si na ramenou houni, která ji hřála v jarním chladu.

Chase měl chuť se zvednout a jít za ní. To však musel potlačit a přimět se zůstat klidně sedět.

„Je to vážné?“ špitl Baldwin zamyšleně.

„Uvidíme na dnešní radě,“ odvětil Chase neméně zachmuřeně. „Jestli se jí dotknou, jestli jí třeba jen slovem ublíží…“ Nechtěl ani pomyslet na to, že by ji mohli obrátit proti němu. To se nestane, ujišťoval se.

To už Zoie mávla rukou směrem k Padvirovi, který zůstal stát na místě, zatímco ona se rozběhla k Chaseovi. Muž s černým čírem, jímž také otřásal vítr, se za dívkou ohlédl a jeho pohled se setkal s královým. Padvir k němu kývl na pozdrav a Chase se pokusil jej opětovat. Byl si ale až příliš dobře vědom zpoždění i křeče, kterou jeho signál vyzařoval. Nesešlo mu na tom.

Bruneta přiběhla až k dvojici. V pozdravu položila Baldwinovi dlaň na silné rameno a něco krátce zašvitořila. Chase to skoro nevnímal. Čekal jen na polibek, který mu vtiskla na rty, než se usadila v trávě mezi nimi.

„Jak se to oba tváříte?“ začala znepokojeně, zatímco pohledem těkala mezi muži. Žádná odpověď. Dívka zapřela zrak do Chaseových očí a tázavě vytáhla obočí.

„Dvojčata hodlají dělat potíže,“ přiznal Chase. Zoie ale neoklamal, dobře viděla, že toho má na srdci víc.

„Ano, dělají potíže už pár měsíců. Co ještě?“ Znovu vyhledala také Baldwinův pohled. Neuniklo jí, jak mrkl úkosem po Padvirovi. Neřekl však nic

„Vypadá to, že je v lesích víc Kaleirů, než by bylo dobré,“ připustil Chase. „Na dnešní večer svolám radu,“ změnil raději téma. „Budeme se muset soustředit na konkrétní oblasti.“ Zoie naposledy očima vyhledala Padvira, který se znovu vrátil k problémovým dvojčatům.

„Poletím s Miomu na lov, do večera se vrátíme,“ řekla, když se pohledem vrátila. „Slíbila jsem jí to už včera.“

„Buďte opatrné,“ odvětil Chase souhlasně, aniž by se přestal mračit. „Vezměte si alespoň dva muže.“ Zoie ale zavrtěla hlavou. Nejraději létali bez mužů, mohly si tak lépe popovídat. Těšila se, že se k nim brzy přidá i Leidli. Místo toho, aby králi vzdorovala, se šibalsky usmála, ovinula mu ruce kolem ramen a vtiskla mu na rty polibek jako omluvu.

„To se mi moc nelíbí. V lesích není bezpečno,“ zamračil se Chase, který její vytáčky dobře znal. Zatím ale nenašel způsob, jak jim vzdorovat.

„Poletím s vámi,“ nabídl se Baldwin. „Vrátil jsem se z průzkumu, mám teď čas.“

„Poletíme jen spolu,“ zamítla Zoie rázně, i když se na přítele mile usmála. „Slíbila jsem to Miomu. A Darren už se po tobě sháněla,“ pohodila bradou směrem k vesnici.

„Tak se alespoň obloukem vyhněte Bílému kameni,“ řekl Chase, když pochopil, že se Zoie už rozhodla. „A zůstaňte spíš na křídlech než v lese,“ postavil se stejně jako Baldwin a Zoie. Chase ovinul dívce paže kolem trupu a přitiskl ji k sobě. „A brzy se vrať,“ zašeptal jí do vlasů. Bruneta se spokojeně usmála a natáhla k němu krk pro dlouhý polibek. Když se po hodné chvíli ohlédli, Baldwin už byl pryč.

Kapitola 2

Hluboko v neprostupném lese už několik měsíců lovil kaleirský bojovník Niff. Černé vlasy mu padaly do tváře a husté vousy rámovaly rty, které se zřídkakdy prohnuly v úsměvu. Své společníky nehledal. Samota mu svědčila. Z domovské planety odlétal plný zloby a hořkosti, která ho zaplavila, když přišel o ženu i celou rodinu. Kopal kolem sebe a zlobil se na celý svět. Jako zadostiučinění si hodlal urvat kus té životem oplývající země. S každým výkřikem, který se rozletěl vesnicí při přepadu, se vlákno po vláknu trhala zlost, která ho doté doby ovládala. Probouzející se svědomí ho pranýřovalo o to usilovněji, čím lepší v zabíjení byl. Brzy měl pod sebou dost mužů, aby podnikal vlastní výpravy a ti, kteří stáli nad ním, ho respektovali. Najednou je nemohl zklamat. Musel dostát jejich důvěře, jakkoliv se mu to hnusilo.

Vedl mnoho výslechů, při nichž mlčky skládal místním zajatcům hold. Byli opravdu tvrdí a mnohdy nepromluvili vůbec nebo je navedli do pasti. Občas se stalo, že i předstírali smrt. Když se k nim pak někdo neopatrně přiblížil, sáhli k jeho opasku pro zbraň, kterou obrátili proti nepřátelům a nakonec i proti sobě.

Prohranou bitvu Niff vnímal jako přiměřený trest. Zasloužili si to. Bylo načase. Hnal se lesem ke vznášedlům, které jedno po druhém odlétaly. Jenže kam? Neměl proč se vracet domů. Co by tam našel? Otočil se a klestil si cestu pralesem. Nakonec si našel snad tisíce let starý vykotlaný kmen, nad nímž se stále ve vánku pohupovala zelená koruna. Ne jedné straně byl rozpolcený a tvořil tak příjemný příbytek na tři kroky široký. Niff chodil sbírat místní plody, které se rychle naučil rozeznat, a také zpracovat. Narazil na pár jedovatých, které mu neudělali na kůži vyrážku, když si je rozetřel po kůži. Zato chvíli na to, jak ochutnal jednu bobuli, se svíjel v křeči a doufal, že přejde. Strávil na zemi svého příbytku celý den, než začal účinek slábnout. Od té doby ochutnával vždy jen půl bobule, než si byl jistý, že nebude dva dny zvracet nebo den ležet na podlaze jako svázaný s očima vytřeštěným bolestí.

Při lobu si dával pozor, aby nenarazil na Lienny. Těžko by se jim mohl divit, kdyby ho na místě popravili. V tichém pohybu lesem mu pomáhalo, že není tak robustní, jak se u Kaleirů očekávalo. Však kvůli tomu také musel od dětství přijímat posměšky a poznámky k původu jeho matky. To z něho konec konců udělalo to, co byl.

„Kdo ví, odkud si tvůj otec přivezl tvou matku,“ pošklebovali se mu a on se vždycky pral. Než dospěl, nikdo se neodvážil ani pípnout.

Párkrát se dokonce skrýval, aby ho neobjevili další Kalové, kteří se potulovali lesem. Příbytek měl dobře maskovaný, ale při lovu se příliš soustředil na kořist. To se mu nevyplatilo, když na něho narazili další Kalové. Niff se nedůvěřivě zamračil.

„Co tu děláte?!“ zpražil je. Dva muži v nejlepších letech k němu nevěřícně zamrkali.

„Hledáme další z našich,“ odvětil ten, který se vzpamatoval jako první. Přitom oba upírali zrak k vysokému Niffovi, kterého jejich přítomnost očividně netěšila.

„Pořád máme šanci, je nás dost,“ přidal se druhý. „Zatím se schováváme v Zapomenutém údolí, ale brzy jim to vrátíme,“ pohodil bradou za sebe, jako by tam snad měli stát místní. „Pojmenovali jsme ho ‚Zapomenuté‘, protože tam nás Lienni nehledají,“ zubil se, jako by to byl jeho nápad.

Dělejte si, co chcete, nechal si Niff pro sebe. Otočil se a sebral ze země úlovek, který měl nabodnutý na oštěpu, a zamířil pryč.

Muži si vyměnili nechápavě pohledy, než se vydali za ním.

„Jestli nám nevěříš, pošleme pro tebe jednotku,“ zašvitořil jeden posměšně. Niff se zastavil a prudce se k němu otočil. Veškerá kuráž z tváře menšího muže zmizela. I po tolika měsících bylo patrné, že dokáže velet. Niff ho chvíli spaloval pohledem.

„Víš, kde je to místo?“ odvážil se druhý z Kalů.

„Ne,“ zavrčel Niff lhostejně.

„Dobrá, řekneme tedy…“ zarazil se muž, když na něho Niff pohlédl.

„Půjdu s vámi,“ souhlasil nakonec. Muži se zazubili, zato jeho pěsti se sevřely na odpor. Zbytečně. Přišli by si pro něho, a pak by to probíhalo docela jinak.

Niff nepochyboval o tom, že pravá Kaleirská povaha se nikdy nenasytí násilím stejně jistě, jako věděl, že pokud místní podlehnou, budou po létech i oni umírat hladem. Možná to nebude hned, ale přijde to. Chmuřil se, zatímco následoval muže. Ti ho zavedli do údolí z velké části skrytém korunami stromů stejně jako vzlínající párou. Jak asi tomuhle místu říkají domorodci? Napadlo ho, když horlilo nesnesitelné vlhké horko. Mokré peklo? Hádal.

Na dně údolí se černaly otvory do jeskyní. Alespoň tam bylo přívětivěji. Velitel zvedl hlavu, když svými těly zastínili vchod do jedné z nich.

„Máme dalšího!“ křikl hned jeden z Kalů, po Niffově boku.

„To je překvapení!“ zvolal velitel. „Teď máme vítězství jisté!“ vstal a zamířil k Niffovi, který zachoval kamenný výraz. Věděl, že by měl něco říct, ale v nitru mu burácely výčitky z toho, že se sem nechal dovléct. Copak to nikdy neskončí?

Velitel ho poplácal po rameni.

„Pánové!“ zvýšil hlas. „Díky mužům, jako je on,“ udeřil Niffa do hrudi, „má cenu bojovat!“ Muži si Niffa dobře prohlédli. Někteří ho znali, ale jiní pochybovali, že je vůbec Kaleir.

„Jak chcete udržet hranice, když si vybojujete půdu?“ zeptal se Niff stroze.

„Nebude s kým bojovat,“ zubil se velitel. „Máme tu spojence. Vyjednali jsme s jedním kmenem příměří. Teď ale čekáme, až proniknou pod sukni Liennům, k místnímu králi. Prý se to vyvíjí dobře.“

„Proč potřebuješ Lienny?“

„Jestli tu verbež někdo dokáže spojit, je to právě tenhle kmen. Žije v něm jejich král. Nesnaž se chápat jejich pohnutky,“ zavrtěl hlavou a nasadil přezíravý úšklebek. „Jednu věc ale přece jen máme se spřáteleným kmenem společnou. I jim se víc hodilo, když byl ten jejich král pryč. Začali plánovat bez něho,“ líčil radostně.

Kapitola 3

Zoie seděla na zádech svého olau. Vítr ji šlehal do tváře a opíral se jí do hrudi, k níž se jí tiskla Miomu. Ta měla zrzavé kudrny svázané do pevného uzlu, přesto však několik zvědavých pramínků vyklouzlo a teď se Zoie plazily kolem krku.

Obě se usmívaly. Zoie v dálce zahlédla planinu, na níž se skvěly bílé skalky. V okolí Bílého kamene rozhodně neměly přistát.

Miomu občas výskla něco na mláďata olau, která doprovázela svou matku. Plachtila po jejím boku a předváděla výkruty, prudké klesání i stoupání, stále znovu a znovu. Za uplynulé měsíce dorostly svou mámu, ale jejich rozvernost nenechala nikoho na pochybách, že se stále mají čemu učit. Miomu na tom byla stejně. Její tělo už nezapřelo ženu, avšak unáhlené nepromyšlené jednání často svědčilo o dívence.

Zoie někdy měla dojem, že s nimi mláďata létají jen kvůli zrzce, která na ně cestou pokřikovala a nezdráhala se dost hlasitě vychválit jejich vzdušné kousky. Nakláněla se a mávala rukama, aby naznačila, co mají odrostlá mláďata udělat. Někdy jí vyhověla, jindy ne.

Vyzařovala z nich taková bezstarostnost, že i Zoie zapomněla na Nakena i jeho bratra Tekiho, kteří v posledních měsících rozvrátili celý kmen. Bylo snadné nasávat štěstí mladé dívky, která se soustředí jen na let. Jistě by byla nadšená, kdyby mohla letět na mladých olau. Chase však říkal, že by to bylo ještě příliš nebezpečné a Zoie o tom nepochybovala.

Naklonila se nad mohutný krk svého olau a dravec začal klesat. Zamířili k obrovské listnaté koruně, která čněla nad ostatními. Tam obě dívky seskočily a trojice dravců se usadila na mohutných větvích. Dřevo výhružně zasténalo, když okusilo váhu celé skupiny.

„Co myslíš, budeme mít dneska štěstí?“ zeptala se Zoie, když začala slézat patro za patrem.

„My nepotřebujeme štěstí,“ opáčila mladá zrzka pohotově s neochvějným sebevědomím. „To štěstí potřebuje nás.“ Zoie se pochybovačně zasmála.

„Jen počkej, takové chvástání nezůstane dlouho bez trestu,“ varovala ji s úsměvem. „Podívej,“ hodila bradou, když se po dívence ohlédla. „Stojíš na suché větvi. Máš štěstí…“

„Zase to štěstí,“ zamumlala Miomu, aniž by uznala, jak málo chybělo k pádu do zelené hlubiny pod nimi.

Konečně stály na pevné zemi. Poryvy větru nechaly ve výšce nad sebou a teplota v lese se rázem zdála být nesnesitelně vysoká. Místo dravého a neústupného větru zde pofukoval jen vánek, který komíhal s uvolněnými pramínky vlasů jich obou stejně jako se stébly řídké lesní trávy.

„Koukej být pokornější,“ chytila ji Zoie za rameno. „Fracky s sebou brát nebudu,“ pronesla tlumeně, když se naklonila k ohnivým kudrnám dívky, která už byla sotva o půl hlavy menší.

„Co je ‚fracek‘?“ ptala se Miomu také polohlasně, když k ní zvedla zrak.

„To se říká u nás,“ odpověděla klidně, zatímco uvolnila sevření. Stáhla si z těla luk a plíživým krokem se vydala po jedné z úzkých stezek vyšlapané zvěří. „A jsi to ty, pokud si ihned neuvědomíš, jak málo proti některým věcem zmůžeš,“ zašeptala ještě přes rameno.

„Měla bych se hned vzdát?“

„Ne,“ zavrtěla bruneta hlavou. „Vždycky bys měla bojovat. Jenže někdy nemůžeš měnit. Musíš přijímat.“

Miomu už nic neříkala, držela v rukách luk a zařadila se za Zoie. Pokračovala by v diskuzi, ale nechtěla vyplašit zvěř, pro kterou si přišly, ani tu, která by si mohla přijít pro ně.

Někdy byla vegetace řidší a mohly jít vedle sebe, občas dokonce s rozestupem. Jindy se však držely za sebou.

Šly dlouho, aniž by viděly něco, co by dokázaly ulovit. Miomu v jednu chvíli měla zálusk na pancéřovaného několikatunového býložravce, ale když se jí Zoie vysmála, raději si to rozmyslela. K její smůle to však nedokázala přejít, a když se pokusila strefit býložravce do oka, zasáhla jeho čenich. Měla štěstí, že ji Zoie dokázala strhnout. Pád ze strmého svahu jim dával lepší šance, než útěk. Sice se kutálely padesát stop blátem, ale co bylo pár modřin oproti rozdupaným kostem?

Zoie chtěla děvčeti pořádně vyčinit, ale když pohlédla do těch zelených očí plných hrůzy, zmohla se jen na vyčítavý úsměv. Dál obě postupovaly mlčky.

Za dlouhé měsíce se naučila orientovat se podle slunce a ze vzduchu znala široké okolí třeba v mlze nebo hustém šeru, avšak na zemi to bylo jiné. Nebylo, čeho se chytit. Zrovna teď si byla jistá jen tím, odkud přišly. A ani to jí nemuselo vydržet dlouho.

Lehce potlučené, zablácené a se sem tam přilepeným listem nebo suchou větvičkou postupovaly pralesem s luky v rukách. Jen lovecká atmosféra jaksi vychladla. Šly vedle sebe, povídaly si a okolí příliš nesledovaly.

Miomu se vyptávala na život na Zemi a na to, jak se Lihmal seznámila s jejich králem. Do toho se však Zoie pouštět nechtěla. Obávala se jejího soudu a zároveň nechtěla připustit, jak moc se spletla v muži, kterého bezmezně miluje.

„Musíme se vrátit, než začne rada,“ připomněla raději. Miomu otráveně vzdychla.

„Proč mi nechceš říct, jaké to bylo, když jste se potkali?!“ mračila se a nafukovala tváře.

„Možná bychom se měli vrátit hned,“ opáčila Zoie klidně, aniž by se na ni podívala.

„Nebo můžeme zajít do Mlžných jeskyní,“ navrhla zrzka.

„Ty ale nechceš lovit. Neustále mluvíš a vyplašíš veškerou lovnou zvěř v širokém okolí. S tebou nás brzy něco sežere.“ Miomu nasadila výraz bezradného ptáčete a zašustila sepjatými dlaněmi. „Nebude to trvat dlouho a les se začne rozsvěcet.“

„Prosím,“ šeptala sotva slyšitelně s výrazem nevinného děvčátka. „Je tam tak krásně. Tady odsud už je to jen kousek a stihneme to akorát. Slibuju.“ Zoie věděla, že si je svých triků vědoma. Ale proč ne?

„Mlžné jeskyně, říkáš?!“ prohlížela si zamyšleně rusovlásku. Potom zvedla zrak k nebi, které bylo stále ještě jasné, i když jejich kroky tady na zemi už halilo nenápadné šero. „Tak dobře, ale jedinkrát mě neposlechneš a je to náš poslední společný lov. Nemůžu za tebe být zodpovědná, když napadáš pancéřovaná monstra!“ využila příležitosti, aby si přisadila.

„Souhlasím, už to neudělám,“ přikyvovala zrzka a oči jí svítili jako dvě hvězdičky.

„Konec konců, jak bychom ho pak odnesly?“ kroutila Zoie hlavou a dál postupovala džunglí.

„Chase mi jednou vyprávěl, že když byl kdysi dávno s Padvirem na lovu, ten se statečně vrhl proti rykulovi. Představ si všechny jeho ostny!“ Živě před sebou viděla čtyřnohé zvíře velikosti dospělého muže s několika řadami ostnů po celé délce páteře, avšak nějak se jí nezdálo, že by to Chase vyprávěl právě takhle. Schválil by takové jednání pouze, kdyby k tomu měl Padvir důvod. Padvir. Proč s ní vlastně chce mluvit ještě před radou? Zvedla zrak k potemnělému nebi, kde se začínala kupit těžká mračna. Porost dávno prořídl, ale Zoie se nijak nepozastavovala nad tím, že pod sebou mají nejspíš skalnaté nebo kamenité podloží a už vůbec nevěnovala pozornost bílým skalkám, které byly beztak z větší části obrostlé mechu podobné rostlině.

„Budeme se muset vrátit,“ skočila Miomu do řeči, kterou beztak nevnímala. Zato rusovláska se k ní trhnutím otočila.

„Uznej alespoň, že to bylo od Padvira statečné!“ rozložila před sebou dívka ruce. Zoie však začínala mít starosti. Teď už opravdu nevěděla, kam vlastně došly. Jestli Miomu netrefí k těm jeskyním, přivolá olaua a vrátí se do vesnice.

„Možná, že ano, ale musel k tomu mít důvod. Zdá se mi to vytržené z kontextu. Těžko by ho Chase chválil, kdyby to provedl bezdůvodně,“ povytáhla výmluvně obočí. „Uznej,“ využila její slova s pobaveným úsměvem. A natáhla se, aby jí z vlasů vyprostila suchý stonek. „Bude pršet a my se musíme vrátit dřív, než začne rada,“ připomněla ještě, než si přetáhla luk křížem přes tělo. Let v dešti nebyl dvakrát příjemným zážitkem a v krupobití byl k nevydržení.

„Ne,“ zakňourala zrzka a prstem si odhodila z čela neposednou kudrnu, která se stejně hned vrátila na své obvyklé místo. „Je to už jen kousek. Přejdeme Bílý kámen a budeme v Mlžných jeskyních,“ naléhala dívka prosebně. Zoie na ni vytřeštila oči.

„Jsme na Bílém kameni?!“ vyjekla a doufala, že se přeslechla. Z oblohy to území znala velmi dobře, ale na zemi si pořád ještě nebyla nijak zvlášť jistá. Jistotu však nabrala, když se pozorně rozhlédla a zjistila, že sem tam čnějí nad zemí nízké bílé skalky.

„Jsme, ale brzy budeme v Mlžných skalách,“ opakovala Miomu úpěnlivě. Zoie k ní přiskočila a pevně jí přitiskla dlaň na ústa.

„Už ani slovo,“ sykla. Dívka vykulila oči, ale přikývla. Zoie uvolnil sevření, chytila ji za ramena a zadívala se jí pevně do tváře.

„Jestliže jsme na Bílém kameni, je dost možné, že se v okolí potulují Kaleirové,“ začala vysvětlovat šeptem, zatímco k ní rusovláska nepřestávala upírat zaskočený zrak. „Nemluv. Najdeme místo, kde může přistát olau a vracíme se,“ zakončila pevným hlasem, který nedával žádný prostor debatě. Miomu zklamaně odvrátila zrak, ale přikývla. Ani ona netoužila po dalším setkání s nimi. Jen Lihmal nedávno přiznala, že jí vzpomínky z poslední bitvy někdy budí ze spaní.

Zoie se pozorně zaposlouchala a přehlédla šeré okolí. Naštěstí neslyšela žádný lomoz. Žádný neobvyklý zvuk. Obešla Miomu a vydala se vpřed s nadějí, že brzy narazí na mýtinu nebo dost vysoký a silný strom.

Plížily se řídnoucím porostem už hodnou chvíli, ale pořád ještě nenarazili na vhodné místo, odkud by mohly odletět. Stromy v okolí byly vysoké, ale slabé na to, aby udržely dravce. V tom se Zoie zastavila. Bláto na kůži už zaschlo a začínalo se loupat. Dřepla si a ohlédla se k Miomu. I ta se každou chvíli škrábala, jak jí na kůži svědilo opadávající bahno, ale konečně zvážněla. Zoie se ulevilo, že si uvědomuje, co se může stát, ale teď se musela soustředit na slabý zvuk, který krátce zachytila. Musel být dost vzdálený, ale přece jen… Dřepěla a pozorně poslouchala. Zrzka za ní se ani nepohnula a naslouchala stejně ostražitě.

Když po ní Zoie mrkla, pohodila hlavou k severovýchodu. Myslí si, že to jde odtud? Zoie bez hnutí naslouchala dál. Má pravdu. Skutečně je to odtud a blíží se to. Přikývla k dívence, opatrně se napřímila a jako první zamířila k jihu.

Pokračovali teprve chvíli, když se Zoie zarazila. Mýtina, zamžourala do šera, které už prosvětlovali světélkující měňavky šinoucí se po některých kmenech. Miomu se postavila vedle ní a zahleděla se stejným směrem. Měly skoro vyhráno. Vyměnily si pohledy rozzářené dobrou zprávou a vydali se k mýtině. Miomu dokonce Zoie předešla. Bruneta jí nijak nebránila. Brzy už hvízdne a obě se vznesou vysoko nad les. Snad nás déšť nezastihne dřív, než ve vesnici.

Teď už nejspíš nestihnu dopřát Padvirovi chvilku, aby mi mohl říct, co tak důležitého má na srdci, napadlo ji. Budu mít co dělat s vysvětlováním Chaseovi. Měly jsme se držet plánu. Když jsme se skutálely z toho zabahněného srázu, měly jsme to vzdát. Nebo jsme měly vylézt zpět, jakkoliv dlouho by to trvalo. Miomu by to jen prospělo. Ano, příště se vyškrábeme zpět, rozhodla se a krátce mrkla po dívce, která přidávala do kroku, až se jí málem ztratila. Rozhodně se nebojí. Alespoň že máme tu bahenní masku, pousmála se Zoie na půl úst. Polovina už je sice sloupaná, ale pořád ještě jsou obě k nepoznání.

V tom se Miomu náhle zastavila. Dokonce o několik kroků couvla. Zoie ihned zrychlila, aby ji dostihla.

Dívka třeštila zrak na šedivé postavy ležící na zemi. Zoie se málem zastavilo srdce. Mýtina byla posetá klidně oddechujícími muži v hlubokém spánku. Bruneta jednou rukou stiskla dívence paži, druhou od pasu neslyšně vytáhla dýku a obě začaly pozvolna couvat. Našlapovaly tak lehce, že se nikdo z mužů ani nepohnul. Noční klid jen občas narušilo něčí zamručení, zamlaskání nebo chrápání.

Co tady dělají? A proč nemají hlídky? Napadlo Zoie, když se stačila vzpamatovat z prvotního leknutí. To už ale ucítila, jak se jí do paže zanořily silné prsty velké tvrdé dlaně. Na nic nečekala, trhnutím správným směrem se vyprostila a s otočkou sekla poměrně malého muže do ruky, kterou k ní vztáhl. Ten zaryčel a nevěřícně valil oči na téměř amputované zápěstí, z něhož prýštila temně rudá krev a prosakovala mu mezi prsty, jimiž se ji snažil zadržet. Ani Miomu neváhala a vrhla se na druhého člena hlídky, který na ni mířil střelnou zbraní. Tu mu vykopla a pokusila se zasadit mu ránu do hrudi, což ale muž velmi brzy vytušil a zkroutil jí zápěstí. Zoie už se potýkala s dalším útočníkem, kterého se jí nepodařilo zasáhnout ani do paže, jež se jí mihla kolem obličeje, ani do břicha, když jí podrazil nohy a ona zavrávorala. Zato se jí podařilo kopnout ho do holeně tak silně, že měl v jeden moment váhu pouze na jedné noze, čehož dokázala plně využít. Vyskočila a udeřila muže rukojetí do spánku.

Za dívkami se ozval lomoz a náhle je obklopili rozespalí Kaleirové, kteří málem zaspali šťavnatou kořist.

Kapitola 4

Chase přecházel za vesnicí a každou chvíli upřeně sledoval potemnělou oblohu. Za chvíli bude muset jít na radu, kterou sám svolal. Opodál už čekali jeho nejvěrnější, kteří trvali na tom, že ho tam doprovodí, čímž mu tradičně prokazovali úctu.

Baldwin se mračil a občas si s Darren vyměnil znepokojený pohled. Tarakan měl dlaně složené na hrušce svého dlouhého meče, který měl zabodnutý do země před sebou. Mírně rozkročený Mion s váhou na jedné noze v šeru doloval dlouhým nožem ze svého prstu třísku a Olien, Utan, Denk a zbytek pozorně sledovali znepokojeného Chase. Jen Leidli chyběla, ale nikdo jí to nezazlíval. Až do teď žádnou radu, ani doprovod nevynechala, i když většinou nepromluvila ani slovo.

V tom se za nimi ozval křik. Celá skupina se otočila směrem k vesnici, odkud k nim mířila Kamq. I Chase zpozorněl. Do tváře jí příliš dobře neviděl, ale už kvůli své ženě měl špatný pocit.

„Co se stalo?“ ptal se přísně. Kamq se vlídně usmála a černé oči jí spokojeně zajiskřily.

„Leidli přivedla na svět dvě překrásné děti. Chlapce a děvče,“ vydechla a po tváři se jí rozlil hřejivý úsměv. V prvním okamžiku všichni strnuli. I Chaseovi náhle vyschlo v ústech a všechna slova, jichž měl vždy dost, se rozplynula v neuchopitelný dým. „Všichni tři jsou v pořádku,“ dodala Kamq a vrásky kolem jejích očí se ještě prohloubily.

„To je skvělá zpráva,“ vypravil ze sebe konečně Chase. „A promluvila na ně Leidli?“

„Na děti?“ divila se šamanka. „Jistě. Jedno nese její jméno a druhé jméno jejich otce.“

Celá skupina propukla v jásot. Chase skryl ústa v dlani a rozpačitě si promnul bradu. Musel se na chvíli odvrátit k temné obloze, kde se kupily těžké mraky. Neato bude žít dál, opakoval si. Znenadání ucítil, jak se mu do předloktí zabořily kostnaté prsty. Ohlédl se ke stařeně, která stála těsně vedle něj.

„Bude to těžké, ale ty obstojíš,“ pronesla pomalu. Chase zvážněl. Upřeně jí hleděl do očí a doufal, že prozradí víc. „Jen se nesmíš nechat oklamat,“ dodala. To mu příliš nepomohlo.

„Nerozumím ti,“ zavrtěl lehce hlavou. „Stalo se něco se Zoie?“ zeptal se naléhavě a pevně stiskl úzká kostnatá ramena postarší ženy, která se nepřestávala vlídně usmívat.

„Zatím ne, pokud vím,“ odpověděla upřímně. Muže to však příliš neuklidnilo a věnoval jí zkoumavý pohled. „Lihmal i Miomu jsou v pořádku. Musíš doufat, že se vrátí.“ Ta slova Chase zasáhla jako vystřelený šíp. Žaludek mu sevřela křeč, svaly se napjaly k prasknutí a ruka zamířila k dvoubřité sekyře na zádech.

Musel se ovládat, aby z ženy nevytřásl vše, co viděla, byť nezřetelně.

„Rada začíná,“ ozval se Denk. Chase se k němu trhnutím otočil a sekl po něm tak výhružným pohledem, že štíhlý brunet s dredy zaváhal a brada mu mírně couvla. Král se naštěstí zahleděl zpět k ženě.

„Co víš?!“ vyhrkl příkře a nedal stařeně prostor k ústupu.

„Viděla jsem jen mlhu, která jí brání v návratu,“ vrtěla Kamq hlavou. „A cítila jsem její úzkost,“ vyřkla slova, která Chase zasáhla jako další tvrdá rána, na níž nebyl připravený.

Hned jak skončí rada, vypravím se ji hledat, rozhodl se, když se mu podařilo ovládnout strach z její ztráty. Pak už musel vykročit se svým doprovodem i šamankou k vesnici.

„Vyřiď, prosím, Leidli, že za ní zajdu cestou z rady,“ promluvil ještě ke Kamq. Té však po tváři přelétl pochybovačný výraz, což ho přimělo zastavit. I jeho doprovod zůstal na místě a všemu přihlížel. „Chceš mi říct ještě něco?“ pronesl k postarší ženě s šedivými kudrnami, které se jí neupravené pohupovaly kolem obličeje.

„Nevím víc, než jsem ti řekla. Viděla jsem jen neurčité stíny, králi.“ Chase na ni zůstal bezradně hledět. Nejistota ho sžírala tak silně, že zapomněl na dvojčata i na celou radu.

„Kde je Padvir?“ zeptal se znenadání a otočil se ke svému doprovodu.

„Nepřišel,“ odvětil Baldwin se stejným napětím v hlase, jaké se zračilo ve výrazu jeho přítele.

„Myslím, že jsem ho zahlédl s Nakenem a Tekim,“ dodal Olien. Dvojčata. Chase a Baldwin si vyměnili znepokojené pohledy.

„Jdeme,“ pronesl náčelník pevně a odhodlaně si to rázoval do vesnice i s doprovodem v plné zbroji. V trávě už světélkovaly barevné strunky, které se mihotaly a tančily každá ve vlastním rytmu, aniž by si všímaly rozruchu, který panoval kolem.

Rada tentokrát neměla být v podzemních jeskyních, ale na povrchu. Rozhodl o tom Chase, který měl v úmyslu ukázat všem ukořistěné zbraně nakupené v trávě a vysvětlit jim systém jejich rozdělování, s nímž, jak čekal, Naken nebude souhlasit.

Chase se blížil ke kruhu shromážděných Liennů, které už měl na dohled. Nejblíže středu se obvykle nacházeli nejváženější bojovníci a bojovnice, zatímco na samém okraji shromáždění natahovaly krk dorůstající děti.

Chaseovi padl zrak na Padvira mimo kruh shromážděných. Ten po boku Nakena udržoval nečitelný výraz. Zato náčelník se neobtěžoval s přetvářkou a beze slov mu dal najevo, že pokud se pokusí vystoupit proti němu, nedostane se mu žádných úlev. Padvir mu nejprve přímý pohled oplácel. Byl zjevně připravený snést svůj trest, ale nakonec přece jen uhnul. Chase si ještě okamžik vychutnal pohled na jeho odvrácenou tvář. Teprve pak pokračoval.

Překvapilo ho, když zahlédl blonďatou hřívu štíhlé Leidli, která jim šla vstříc, a znovu se zastavil. Měla by si po porodu odpočinout, napadlo ho. Pod očima měla tmavé kruhy a ve tváři ještě patrnější bolest než v předešlých dnech, zatímco upřeně hleděla na Chase. Ten se rozhlédl po Kamq, ale ta už se někam ztratila. Copak ji nechá se tu potulovat? Zlobil se. Přesto rozevřel paže a sehnul se k dívce, aby ji objal.

„Kde je Zoie?“ zeptala se Leidli polohlasně. Chase se překvapeně napřímil. Jak je to dlouho, kdy naposled slyšel její hlas? Rychle však přišel k sobě a uvědomil si, že nejen on se o Lihmal bojí. Také ona nejspíš mluvila s Kamq.

„Ještě se s Miomu nevrátily. Po radě je půjdu najít,“ ujistil ji, jak nejmírněji dokázal. To už u nich byla Darren. Jako jedna z nejlepších a nejvěrnějších králi se nezdráhala obejmout Leidli, která vypadala uboze. Volné propadlé břicho se ještě nestačilo vzpamatovat ze změny, i když její strhaná tvář poprvé po dlouhých měsících zaplála životem.

„Gratuluji,“ šeptala Darren, ačkoliv věděla, že by s tím měla počkat až po radě. Každý z Chaseových nejbližších musel mít dojem, že se narodili potomci právě jemu. Od mužů se Leidli dočkala povzbudivého pohlazení po rameni či letmého úsměvu nebo mrknutí oka. Ona ale myslela na Zoie. Proč tu není?!

„Poletím s tebou,“ zašeptala k Chaseovi, přestože si uvědomovala, jak je zesláblá a jak uboze pomalé jsou její reakce. Král ale odmítavě zavrtěl hlavou.

„Ty musíš myslet na své a Neatovy děti. Já ji přivedu,“ ujistil ji pevným hlasem. Blondýna se nevzpouzela. Místo toho se mlčky odvrátila k osazenstvu, které tou dobou už bylo kompletní. Jako obvykle pak vykročila s ostatními.

Chase zůstal stát ve středu kruhu shromážděných a přelétl pohledem po všech Liennech. Nemohl přehlédnout, jak se v zadnějších řadách pošklebují dvě černovlasá dvojčata s rukama zkříženýma na hrudi. Budou potíže.

Nadechl se a hrdě všem oznámil, že Leidli přivedla na svět malého Neata a Leidli. Dav radostně zašuměl. Naken i Teki však zůstali bez hnutí. Padvir vedle nich se sice usmíval, a dokonce věnoval Leidli i uznalou úklonu hlavy, přesto mu v očích četl napětí. Co asi chystají, dumal Chase se staženým obočím. Krátce pohlédl na Baldwina. I on si toho musel všimnout. Mnul v ruce jílec meče a nepřestával pozorovat dvojčata stejně jako mladíky, kteří se obvykle zdržovali v jejich blízkosti, aby mu tím vyjádřili podporu, ale dnes byli rozeseti po celém obvodu.

Když se dav upokojil, pokračoval Chase promyšleným systémem rozdělování ukořistěných zbraní. Každý kmen musel mít možnost se bránit. Nebo je třeba roztavit a kovat vlastní zbraně.

„Proč by měli Zogariové dostat zbraně?“ ozval se zvučný hlas z davu. Naken. „Kmen ze severu nám v poslední bitvě nepomohl!“

„Protože sídlí daleko.“

„Tarakan to tam tehdy stihl, dokonce i zpět!“

„Letěl sám,“ odvětil Chase stále klidným a vyrovnaným tónem. „Nemusel svolávat, ani připravovat bojovníky. Navíc, měl bys vědět, že Zogariové mají hlavně jezdce. Byli to právě Zogariové ze severu, kdo k nám tolikrát vyslali na pomoc své bojovníky, přestože se na jejich vlastním území vyskytovali Kaleirové jen zřídka.“

„Vím, že s nimi byli vždycky problémy a ty s tím nic neuděláš!“ To Chase očekával a nechávalo ho to klidným.

„Já jsem s nimi problémy neměl. Jsem rád, že tam nejsi náčelníkem ty,“ usmál se provokativně. Chtěl ho urazit. Dnes mu jeho výstupy nebude tolerovat. Když s ním jednal jako s dospělým, nikam to nevedlo. Dnes ho navíc sžírala bezbřehá nejistota, která s Nakenem nesouvisela, ale zastřela veškerou shovívavost.

„Je to tvůj kmen! Je jejich povinností poslat bojovníky na pomoc! Musíš vyžadovat větší oddanost!“ To už Chase přestávalo bavit. Chtěl to mít rychle z krku a vydat se za Zoie. „Měl bys připojit další kmeny, abychom měli dost bojovníků!“

„S vyžadováním oddanosti začnu u tebe!“ vykřikl znenadání. Dav zašuměl překvapením. Baldwin i zbytek doprovodu už stáli těsně za svým králem. „Tvé připomínky projednáváme už měsíc, zapamatuj si výsledek, protože ten bude platit i pro další radu!“

„Mluví ze mě oddanost kmeni,“ vystoupil Naken s Tekim a Padvirem za zády. Chase se musel držet, aby nesáhl po sekyře a nezbavil Padvira hlavy.

Jak mu to mohlo ujít? Navíc všichni věděli, jak moc kouká po Zoie – a on mu věřil.

„Mluví z tebe nezkušenost a nadutost!“

„Copak jsem nebyl v nejdůležitější a největší bitvě?“ pozvedl paže. „Nepřispěl jsem k jejímu výsledku?“ ptal se Naken pyšně, zatímco se rozhlížel, aby mu jeho nohsledi mohli nahlas přitakat. Chase zatínal pěsti a na čelech jeho doprovodu se rýsovaly nevraživé vrásky.

„K věci. Co nám chceš říct nového, Nakene?“ umírnil král svůj tón.

„Vyzývám tě, na souboj na život a na smrt!“ rozlehlo se okolím. Všichni Liennové zahučeli někteří pobouřeně, jiní nevěřícně, a Leidli se s námahou postavila na nohy.

Lákavá nabídka, napadlo Chase, než se mu podařilo opanovat vlastní vztek.

„Život tě nestačil naučit, že si máš vážit každého ostří v kmeni,“ zavrčel skoro jako pro sebe. „Navrhuji boj beze zbraní!“ zvýšil hlas, aby ho každý slyšel. Mladík naproti němu se nelibě ohlédl po zbytku svých přívrženců.

„Přijímám,“ zavrčel Naken ne příliš ochotně. Oba bojovníci začali bez meškání odkládat veškeré zbraně. Chase si od pasu vytáhl dvě dýky a meč a svěřil je do péče Mionovi, kterého měl po levici. Těžkou sekyru pak podal Baldwinovi na druhé straně. Všiml si, že už mezi nimi stojí i Leidli. Podpírala ji Darren a obě znepokojeně hleděly na Chase. Všichni věděli, co se v poslední době mezi Lienny dělo, a každého muselo napadnout, že jediným zápasem to neskončí.

Chase vstoupil do samého středu, kde už stál připravený Naken. Byl mladý, ale dobře rostlý, jen o prst menší, než král. Ten už kolem něj kroužil v mírném předklonu s rukama připravenýma lehce před tělem.