Slepí nezabloudí

Eliška Koppová

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

Copyright© 2023 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2023 by Eliška Koppová

Copyright© 2023 Cover and illustrations by Helena Švomová

ISBN: 978-80-7482-388-6 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-389-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-390-9 (PDF na CD)

Obsah

Schovávaná

Osamělost

Tenkrát v máji

Otcovství

Doma nejlíp

Labutí píseň

Mimikry

Charakterní děvče

Poselství

Jižan

Vyznání mo(u)dré dámy

Kazatel a jeho dcery

Slepí nezabloudí

Džungle

Ivetčina volba

Zelený pavilon

Robinson

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Schovávaná

Svatba se konala tajně, s pouhými dvěma svědky. Radkovi a Lucii tak odpadla spousta starostí s výběrem svatebního oznámení, obesíláním blízkých, počítáním nákladů a přemýšlením, koho pozvat a koho ne.

I tak byla jejich cesta k oltáři samá nástraha. A navlečením prstýnků to zdaleka neskončilo…

„Miláčku, musím ti něco říct,“ pronesl do tmy svatební noci novomanžel.

„Hmm….?“ zavrněla spokojeně žena vedle něho. „Čekáš dítě s jinou?“

V její otázce se zachvěla jiskřička zvědavosti, nic víc. Svým štěstím si byla jistá. Hlavní překážce se přece chytře vyhnuli.

„Ty máš nápady!“ napomene ji manžel. Jak může takhle žertovat hned první noc?! Pak se nad tím zamyslí a řekne méně rezolutně:

„O žádném nevím.“

Nikdy netvrdil, že žil jako světec, potrpí si na čestnou hru s otevřenými kartami. To ona ho vtáhla do téhle komedie s utajeným sňatkem! Že prý by to tatínek neskous. Ano, při prvním setkání si moc do oka nepadli… Dcerka z učitelské rodiny by se měla provdat alespoň za učitele, mínil budoucí tchán. A rozhodně ze slušných poměrů. Od soustružníka z rozvráceného manželství si toho moc nesliboval. Lucie tedy usoudila, že jediná možnost, jak bez pohromy spojit své osudy, bude tajná svatba. Rozumí se, že v tom případě nepozve svou mámu ani Radek. To by nebylo fér.

Radek z toho byl trochu skleslý. Tohle bude maminka svému jedinému synovi zazlívat. Naštěstí má ještě dceru, která jí vše vynahradí. Sestřička se stihla vdát už dvakrát a zdá se, že ne naposled.

V den svatby si vzal Radek půldenní volno; do gala se hodí za pár minut.

Doma zjistil, že oblek, v němž prožil několik plesových sezon, mu sedí taktak. Raději nechal sako rozepnuté, aby knoflíčky cestou neodlétly. Upraví se těsně před obřadem a těch pár osudových chvil zkusí nedýchat. Zašel si k holiči, koupil, jak bylo dohodnuto, svatební kytici a na radnici dorazil s obvyklým předstihem. Pár minut po něm přikvačil svědek –Radkův mistr z učňovských let.

„Málem ses neoženil!“ zahlaholí mistr, sotva bývalého učně objal. Přes noc mu vítr shodil plot a on ho musel opravovat, aby mu sousedovy slepice nerozhrabaly zahradu.

Mistra potěšilo, že si na něho Radek po létech vzpomněl. To je nějaká pocta! Býval na něho ostrý, ale přineslo to své ovoce. Zdá se, že si kluk vede v životě dobře.

Luciiny přípravy byly složitější. K holiči se objednala na den svatby, aby si účes přes noc nezmuchlala. Zvolila vzdálenější kadeřnictví, kam zaručeně nezavítá nikdo z domu ani z rodiny. Pak musela vyzvednout šaty z půjčovny a dojet na nádraží pro svědkyni, která dorazí ze vzdáleného města.

Andrea vystoupila z vlaku dokonale společensky ustrojená. Jaképak převlékání, bude mít dost práce s nevěstou. Boty na jehlových podpatcích byly maličko nepohodlné, ale nechystá se přece na horskou túru ani závody v běhu.

Nebylo třeba spěchat, všechno měly naplánováno na čas. Celé spokojené a rozrušené nasedly obě ženy do autobusu, který je měl dovézt k radnici. Tam se jistě najde tichý koutek, kde se Lucie převlékne a Andrea jí nanese na tvář dokonalý make-up. Vše potřebné, včetně fotografií z ženských časopisů, nesla Andrea s sebou v kabele. Lucie držela přes ruku jen své šaty, jejichž bělost svítila skrz jemný obal na celý autobus.

A najednou jako když ji řízne. Do autobusu nastoupila teta Drahuše! Lucie si pohotově přetáhla přes hlavu kapuci, aby skryla nezvykle složitý účes. Ale co šaty, ty běloskvoucí šaty? Kam je narychlo odložit, komu je strčit do ruky? Kdyby je nesla Andrea, mohly se tvářit, že se neznají, na takový manévr však bylo pozdě. Tetiny oči byly rychlejší než myšlenka. Už je zpozorovala, už se k nim hlásí, už jí to začíná vrtat v hlavě. Tak Lucinka si koupila nové plesové šaty? Že by těm loňským odrostla? Ale proč bílé – taková nepraktická barva …

Naštěstí byl konec listopadu a všichni víme, že bílé šaty obléká nejen nevěsta, ale i anděl doprovázející Mikuláše. Tetička na to řekla, že z ní bude jistě nádherný andílek a jestli prý má taky křídla. O svatozáři nemůže být pochyb…

Teď nemohly v žádném případě vystoupit u radnice, tím by tetino podezření jenom rozdmýchaly. Další zastávka byla pořádný kus cesty. Radnice zůstala daleko za nimi a autobus v protisměru právě odjel. Andrea na svých jehlách sotva cupitala, podpatky se viklaly mezi dlažebními kostkami. Jen ať si, proboha, nezlomí nohu nebo se všechno pokazí! I tak utrpěl dnešní plán ránu. Doba na přípravu se smrskla z půl hodiny na pouhých pár minut.

Na městský úřad dorazily těsně před druhou. Obě se shodly, že do manželství v žádném případě nemůže vkročit žena nenalíčená a chvilka čekání nikoho nezabije. Zamkly se v prostorné kabině záchodu pro invalidy a pustily se do díla. Nenechaly se rušit vyzváněním mobilů ani boucháním na dveře. Správně provedené kočičí oči vyžadují soustředěnou práci.

Soustružnický mistr lomcoval klikou, tloukl pěstí do dveří a nakonec upaloval jako mladík do parku před radnici. Člověk taktak doběhne a oni zřídí na patře jediný záchody. Ouřednický mozky!

Radek zůstal před obřadní síní sám. Jeho nastávající nepřicházela ani nezvedala telefon. Seděl na dřevěné lavici a zvedal hlavu, kdykoliv se v chodbě něco šustlo. Předchozí obřad skončil a svatebčané vycházeli ze dveří. Úřednice, která je vyprovázela, se na něho povzbudivě usmála.

„Však ona dorazí.“ Jen aby to bylo co nejdřív. Je pátek a oddávající by ráda odjela na chalupu.

A pak se ozvaly ty kroky... Nebyl to klapot ženských střevíčků ani těžkopádná chůze Radkova mistra. Byl to rychlý a rázný krok někoho, kdo v budově zabloudil a rád by se co nejdřív dostal ven. Vracel se z notářství a do obřadní síně rozhodně namířeno neměl.

Radek ho hned poznal, přestože se viděli jen jednou. Nevěděl, kam s očima ani se svatební kyticí. Ležela mu v klíně jaksi nepatřičně, komicky vyumělkovaná jako by ji právě vystřelil na pouti. Podobala se hračce, která rozhodně neodpovídá vážnosti chvíle. Vlasy měl na zátylku pečlivě vystříhané a jeho naleštěné polobotky jen zářily. Ale tohle všechno, co obvykle budí dobrý dojem, teď hrálo proti němu.

Druhý zpomalil, aby si toho mladíka lépe prohlédl, aby se ubezpečil, že je to opravdu ten, kterého jim nedávno představila dcera jako svého přítele. Jistě se jí nepochlubil, že má před svatbou! Lucie bude překvapená a zklamaná. Vidíš, tatínek měl zase pravdu, když ti tu známost rozmlouval. A toho syčáka si pěkně podám! S jízlivým úsměvem přistoupí k mladíkovi, který je celý nesvůj.

„Gratuluji k významnému životnímu kroku.“

Mluví s ním jako s žákem přistiženým při opisování, vychutnává si každé slovo.

„Vidím, že nezahálíte, každý měsíc jiná žena.“ Moji dceru ale ze svýho pořadníku vynech, nebo narazíš!

Radkova hladce vyholená tvář se zalévá ruměncem. Takhle s ním nikdo jednat nebude! Nic špatnýho jsem neproved, dostavil jsem se včas a se vším všudy. To zatajení byl nápad vaší dcerušky, pane! Vztyčí se proti budoucímu tchánovi a zvedne hlavu.

„Čekám tu na Lucii, jestli vás to zajímá.“

A je to venku. Proč to nemohli udělat rovnou?

„Na Lucii?“ opakuje tchán jako by jméno svojí dcery slyšel poprvé.

„Musí tu být každou chvíli,“ drmolí rozpačitý ženich. Pořád nemá důvod cítit se kdovíjak na koni. Z jednoho obvinění se očistil a už padá na jeho hlavu jiné. Bylo krajně nezdvořilé rodiče nepozvat. Jak na to jen mohl přistoupit?

Otec pohlédne na nástěnné hodiny. Je pět minut po druhé, obřad měl zřejmě začít ve dvě. Ten mladík tu stojí s pugetem v ruce, vzorně oholený a ostříhaný jako voják. Je připraven sdílet život s jeho dcerou a ona si nedá tu práci, aby přišla aspoň jednou včas!

Hodinová ručička s cvaknutím odskočí o další minutu.

„Tak hodně štěstí…,“ pokývne zamračeně hlavou a potřese mladíkovi rukou. Budete ho potřebovat.

Na schodech se málem srazí s nějakým chvátajícím mužem, který si na rychlo upravuje kalhoty.

Když si mistr soustružník ulevoval na trávníku před budovou, musel vyslechnout za svými zády pohoršené poznámky.

„To je úroveň, že to nevyklopí rovnou na chodník.“

Jako bych měl na vybranou, chytráci. Počkejte, až to přijde na vás.

Konečně se jako bílý přízrak v obláčku vůně a třpytek vynoří nevěsta. Záchod pro invalidy je cítit po konvalinkách. Kachličková podlaha i prkénko jsou stříbrně poprášené, drobounké hvězdičky plavou i v míse. Nejvíc té nádhery však uvízlo na nevěstině účesu a jejích rozzářených tvářích. Rozplývá se štěstím, zatímco její nastávající má i přes okouzlení zachmuřené čelo. Zvažuje, jestli se zachoval správně. Neměl raději skousnout tchánův urážlivý tón a nechat ho odejít, ať si o něm myslí, co chce? Později by se to vysvětlilo. Obřadně a se vší důstojností. Co teď jeho tchán udělá? Nezkazí nějakým rozhořčeným telefonátem Lucii svatební den?

Později v restauraci, v pauze mezi dvěma chody, když jeho mistr líčí ovíněné Andree, jaké měl lapálie s plotem, se nakloní ke své ženě: „Něco bys měla vědět.“

„Jestli máš dluhy,“ zasměje se bezstarostně novomanželka „nechme to až po moučníku. Ráda bych si ho vychutnala v klidu.“

Sotva odloží dezertní vidličku, odběhne si před zrcadlo obnovit make-up a začne fotografování. Andrea obíhá stůl a hledá nejhezčí záběr, aby se měla nevěsta čím pochlubit přátelům z ciziny. Radek začíná mít pocit, že celá svatba pro ni neznamená víc, než hru, napínavou zakázanou hru, za níž by dostala doma vynadáno. Když byla schopna ututlat svatbu před rodiči, kdovíco skrývá před ním… Docela rád by si s tchánem promluvil. Už se mu nezdál tak nepřístupný jako při prvním setkání. Měl dost taktu, aby odešel z radnice a neuváděl tak nezdárnou dceru do rozpaků. A svatební veselí nerušil žádným telefonováním, přestože mu jistě bylo všelijak. Mít on takového otce – mít vůbec nějakého – nikdy by mu nelhal!

Ještě dnes musí své ženě vysvětlit, že život není schovávaná.

„Poslouchej miláčku, něco bych ti vážně rád pověděl.“

Snáz by se Radek přiznal k dluhům nebo nemanželským dětem, které neměl. Rozhodně ne k tomu že porušil jejich společné tajemství. Že se s ním vytasil na svou vlastní obranu. Jeho čest mu byla cennější, než slib daný snoubence.

Z ženského těla vedle něho sálá teplo a zbytky parfému. Radek svou ženu obejme. Jeho odhodlanost rozleptá smyslné chichotání. Stiskne ženu v náručí a začne ji se zoufalou náruživostí líbat. Tedy až zítra, zítra určitě…

Osamělost

Ubytovna sousedila se sportovním stadionem, kde bylo pořád živo. Po trávníku se kmitaly barevný dresy a znělo odtud jásání a pískot fanoušků. Jenomže nejen každá mince, i každej barák má dvě strany, a já vyfasoval tu druhou. Nebýt vysokých kaštanů, viděl bych ze svýho balkónu přímo do oken nemocnice. Končil tu autobus, končil tu život. Místo závodů jsem mohl sledovat vystupující návštěvy obtěžkaný ovocem a kytkama, sanitky nebo pacienty v modrých županech ploužící se po zahradě. Kdyby neplatil v celý ubytovně zákaz kouření, vůbec na ten balkón nepáchnu.

Dokud se kaštany zelenaly, mou krásnou důvěrnost s nikotinem nic nerušilo. Pak začalo opadávat listí a nemocnice se přibližovala čím dál vtíravěji. Ještě chvíli a budu koukat chirurgům pod ruce... Začal jsem přemejšlet, co všechno tu asi léčí a jestli by se nemohli podívat i na mě.

Když byly stromy docela holý a já stál zase na balkóně sám a sám, prázdnější než autobus dole na konečný, rozhod jsem se. Není nač čekat. Jako pacient budu mít nárok aspoň na soucit. Třeba mi nějaká dobrá duše přinese síťku pomerančů nebo orchidej.

Naproti mým oknům sídlila kardiologie. To by odpovídalo – je víc než jasný, že má nemoc pochází od srdce.

Vyhlédnu z okna čekárny a uvidím sám sebe, jak se vykláním přes zábradlí balkónu. Neblbni nebo spadneš! křiknu. Chceš mít kromě srdce zlomený ještě nohy nebo vaz?

„Bydliště?“ zeptá se mladá lékařka.

„U nemocnice číslo sedm. Támhleten paneláček,“ ukáže pacient. „Zrovna stojím na balkóně, vidíte?“

Lékařka dopíše adresu, zvedne hlavu a zadívá se na něho. „Máme tu i jiná oddělení. Jste si jistý, že patříte zrovna sem?“

„Naprosto.“

„Dobře… A co vám schází?“

Ten na balkóně si zapálí druhou cigaretu a zahledí se do prázdna.

„Nejvíc ze všeho jedna holka.“

„Proč to neřeknete rovnou?“ zvolá lékařka s jistou úlevou. „Jak se jmenuje? A kde leží?“

„V posteli jednoho týpka. Vypadá trochu jako Viking – zarostlej, dlouhý blond háro… víte, co myslím. Jsem z toho celej špatnej. Často mě píchá tady v těch místech,“ přiloží ruku k hrudníku.

Jeho protějšek na balkóně bolestně zamhouří oči a zdlouha natáhne.

„Kouříte? Kolik?“

Pacient vyčítavě pohlédne z okna a tomu druhýmu vypadne cigáro z huby.

„A co sex?“ vyptává se nelítostně lékařka. Jako by to byla kvalita srovnatelná s těma ostatníma.

„Není s kým…“ Muž na balkóně nervózně zaloví v kapse, aby si znovu zapálil.

„Tady se položte svlečený do půl těla,“ lékařka ukáže na lehátko.

„Myslela jsem druhou půlku!!“

Já jen že byla řeč o… No nic.

Zapne si kalhoty a přetáhne triko přes hlavu. Ten na balkóně si povzdychne. Zase planej poplach. Pak má bejt jeden zdravej.

Gumové rtíky přísavek ho líbají po celém hrudníku. Na kardiografu vyskakují zelené křivky, jako když neviditelný malíř črtá fantastické horské scenerie.

„Máte srdce jako zvon,“ prohlásí lékařka, když je po všem.

Možná tak zvon z městečka Alytus, co je prasklej vejpůl.

„Některé příznaky mohou být psychosomatického původu,“ vysvětluje lékařka s profesionálním nadšením. „Zajděte si mezi lidi, trochu se rozptylte a uvidíte, že vám bude líp.“

Odhodím přes zábradlí nedopalek, navlíknu na sebe bundu a seběhnu na zastávku. Má pravdu, chce to někam vypadnout.

Pod kaštany se scházejí uzdravení pacienti, návštěvníci i zdravotníci, kterým právě skončila směna. Zachrčí motor a skupinka se jako na povel přeskupí k okraji chodníku. Z nemocničního areálu sem dobíhá postava v těsném kabátku. Vysekává zoufalé drobné krůčky, ale řidič je zvyklý jezdit na čas. Na opozdilce nečekám. No tak, nastupuj, mladej, nebo ujedu i tobě. Jak chceš, dal jsem ti šanci.

Autobus se odlepí od chodníku a udýchaná žena rezignovaně zpomalí. Zpod čepice jí vypadne pramen vlasů a přilepí se jí k tváři. Snaží se ho zastrčit zpátky a přitom se rozhlíží po náhradním dopravním prostředku. Tenhle mladík jistě o nějakém ví, jinak by nastoupil s ostatními.

„Další jede za dvacet minut.“

– Tak proč jste tu zůstal?

– Čekal jsem na vás…

Žena se odvrátí. – To jste nemusel, půjdu pěšky.

Na třetí zastávce nastoupí a pozdě zjistí, ke komu dosedla. Ne, už se nebude zvedat, přestože by byla radši sama.

– Moc jste si nepomohla co?

Žena se nuceně usměje. Na čtyřsedačce je s ním jako v pasti.

„Jedete z práce?“ zeptá se mladík.

„Ano.“ A jsem docela unavená. Z mužů jako vy, co místo košile hned svlíkají kalhoty.

„Já stál celý odpoledne na balkóně a představoval si…“

„Nemusím vědět, co jste si představoval!“ Lékařská ordinace ani veřejná doprava nejsou seznamka.

Autobus se proplétá nekonečným sídlištěm. Každý se zahledí jiným směrem. Jemu se za mostem naskytne výhled na nábřeží, kde se mezi pejskaři a kočárky proplétají cyklisté a bruslaři na in-linech. Ona se dívá do ulice plné výloh, po níž korzují spokojené rodinky a dvojice. Vidí sebe samu, jak si vykračuje zavěšená do muže v černé bundě. Postava celkem ujde a do tváře mu není vidět, protože se sklání ke své společnici. Něco jí šeptá nebo ji líbá na ucho…

Aby ti oči nevypadly! ušklíbne se jeho společnice. Kdybys nebyla tak protivná, mohla jsi večeřet pečenýho pstruha U dvou džbánů a zapíjet ho nějakým dobrým ročníkem. Místo toho budeš žvejkat rozmraženou pizzu a volnou rukou cvakat do klávesnice. Dobrou chuť a příjemnou zábavu!

Ne!! Žena se zvedne ze sedadla, zrovna když autobus zavře dveře a rozjede se.

– Zase pozdě! Vy máte ale dneska smůlu.

– Nejen dneska...

Posadí se jinam a s lítostí sleduje záda odcházející dvojice. Ona se ani neotočí – svý jsem ti řekla, má zlatá. Muž se ohlédne za ujíždějícím autobusem a zachytí její užaslý pohled.

– Jak se jí najednou třpytí oči, vůbec ji nepoznávám. Ale ne, prrr. Už jsem byl trapnej dost!

Autobus se blíží ke konečné. Za posledními domy se zvedají prudké zelené kopce. Úžasné a monumentální, podobné těm, které dnes kreslilo na monitor jeho srdce. Vykročí do nich sama, bude je zdolávat, přestože na to vůbec není vybavená. Půjde, dokud nepadne únavou. Nebude se vracet. Bude ležet na studené zemi, dokud se nad ní neskloní, dokud jí nepomůže vstát a neodvede jí do tepla a bezpečí. Jen ať si pospíší. Začíná se stmívat a přituhuje. 

Tenkrát v máji

„Znovu se ti o něm zdálo?“ ptá se žena vyčítavě, skoro nazlobeně. Jak dlouho už to trvá a on s tím nic nedělá!

Manžel vedle na posteli přitaká, rozsvítí lampičku a posadí se, aby na něho noční můra nedosáhla. Je to jen dočasné vítězství. Jako tamto, jako každé… Žena pozoruje, jak těžce dýchá a rozepíná si horní knoflík pruhovaného flanelového pyžama. Počíná si dětinsky, ten knoflík přece nic nespraví!

„Měl by sis dojít k doktorovi,“ řekne žena. Tohle nemá žádnou cenu. Není to prvně, co ho to vymrštilo ze spánku jako teď. Celej den se pak potácí jako bez duše, myšlenkama tam. Pořád dokola s ním bojuje a on se znovu a znovu zvedá z mrtvých, protože je to duch a ti jsou přece nesmrtelní.

– Všichni mě nechali ve štychu, neměl jsem zbraň, nic… Tý tvojí holce jsem dohromady neublížil a ty hned takhle! Vykřesala se z toho, ale já se z tvý kulky nevzpamatoval. O životě jsi věděl houby, a už sis troufnul o něm rozhodovat. Odříznul jsi mě od mý rodiny a vůbec tě nezajímalo, kdo jim bude nosit chleba.

– Co bych se staral o tvý děcka? Měli být odklizený někam, kde nebudou škodit. Předal jsi jim jedovatý geny.

– Odklizený, povídáš? Mluvíš jako tamti. Mý děti za nic nemohly!

– Taky jsem jim nezkřivil vlásek. Pásl jsem po tobě a ty víš dobře proč.

– Byla taková doba. Přišli noví vládci a zavedli svoje pravidla. Co bylo dřív nemyslitelný se najednou smělo a já byl jen… Nikdo mě nepochopí.

– Mlč a buď rád, že to takhle dopadlo! Dobu dělají lidi, ne ona je! (Opravdu…?) Kdybych se tě nechopil já, postarají se jiný. Možná jsem tě zachránil před daleko horším osudem. Ne, že by sis ho nezasloužil… Jenže já musel udělat právě tohle. Kvůli Alence jsem musel. A času nebylo nazbyt.

„Dojdu ti pro vodu,“ řekne žena a odhodlaně odhodí peřinu. Za chvíli se vrátí s plnou sklenicí, z níž pomalu vyprchává chlor. Muž se s námahou natáhne, ale místo, aby se napil, pozoruje droboučké bublinky, které se jako mlhovina stahují k hladině a prchají do ovzduší. Co se s nimi děje potom? Někde musí být, někde tady v pokoji! Nic se nemůže jen tak ztratit, i když to zrovna nevidíte, ať už je to chlor nebo něco jinýho.

„Tak se přece napij,“ pobídne ho netrpělivě žena. „A lehni si. Ještě je brzy.“

Tenkrát ho zrazovala, protože se o něho bála. Měla strach, že se mu něco stane, že zmizí z jejího života jako kdysi bratr, a ona se z toho nevzpamatuje. Brácha se nakonec vrátil a Bedřich si nedal říct a vykonal své. Stal se z něho hrdina, princ, co zdolal draka. Později mohl jejich dětem vyprávět, jak to tenkrát bylo. A nemusel si vůbec přisazovat. Mohl dát ten příběh k dobru i do rozhlasu, kdyby o to stál. Tolik jiných si přivlastňovalo činy, které nevykonali; pochutnávali si na sladkých plodech cizí odvahy a on jen skromně mlčel.

„Nestojí to za řeč,“ odbýval každého, kdo chtěl tu historku slyšet. „Už je to pryč, teď je třeba hledět do budoucna.“

Muž odloží zpola vypitou sklenku na noční stolek. Manželka zhasne lampičku a přitáhne si peřinu k ramenům. Ráda by ještě spala, ale cítí vedle sebe pohled upřený do tmy. Co tam proboha vidí po tolika letech?! Nahmátne manželovu ruku.

„Proč na to pořád myslíš? Jednou jsi ho zastřelil a dobřes udělal. Snad bys ho ještě nelitoval? Vždyť to byl zvrhlík a fašista.“

„Ne,“ odpoví zastřeně muž a pokusí se odkašlat „já ho nezabil. Nepovedlo se to.“

„Cože??? Povídal jsi přece…“ Po chvíli ticha zašeptá žena: „Jakej má tohle smysl, Bedřichu? Už je to padesát let! Zavři oči a nemysli na to.“

Řekla své a teď se bude spát! Ale manželova poslední věta jí nejde z hlavy. Celá léta měla za to, že si to s ním jednou provždy vyřídil. Co má tohle znamenat?

„Pomstu nech druhým, Bedřichu a pojď žít!“ prosila ho tenkrát. „Tak jako tak na něho dojde, proč tedy zbytečně riskovat? Válka končí a život máme před sebou.“

Neposlechl ji a teď to má. Ale proč? Že se to nepodařilo? Že ho jen postřelil a ten starej ničema se teď odněkud vynořil a vyhrožuje mu? Zamrazilo ji. Chtěla se na to zeptat, ale pak se vzpamatovala. Ne! Stačí, že hrabe jednomu. Dva cvoci v domě být nemůžou.

„Hned zejtra půjdeš k doktorovi,“ prohlásí a to rozhodnutí jí otevře cestu ke spánku.

Všechno začalo s jeho odchodem do penze. Děkujeme vám a loučíme se. Tohle povolání má své nároky a svá rizika, řidič musí být mladý, marná věc. Chápal jejich důvody. Nic nenamítal, přestože se ještě cítil při síle i při smyslech. Vyslechl spoustu chvály, přijal pozornost podniku a vykročil do prázdna.

Ten večer seskočil démon z jeho hřbetu a zjevil se před ním v plné nádheře.

– Myslím, že bychom si měli promluvit. Co bylo, bylo, dneska jsou z nás jiní lidé. Podobáme se jako stařec starci, oba jsme unavení a snad i moudřejší než kdysi. Jsme dokonce svolní přiznat své chyby. Kdo z nás začne?

– V našem mlčení doznívá výstřel, kterým jsi mě sprovodil ze světa. A taky ten, co zůstal uvězněný v té nalezené pistoli…

Jako důchodce měl najednou spoustu času. Těkal sem tam a hledal, čeho se chopit. Ne že by doma nebylo co vylepšovat, jenže takovýmu životu chybí propojení s celkem. Jakej má smysl makat jen na vlastním? Nebaví ho být věčně při ruce jako poskok, který se nezavděčí. Bedřichu sem, Bedřichu tam, takhle ne, Bedřichu, kolikrát ti to mám říkat? Spousta výhrad – a uznání žádný. Dřív se jejímu peskováním smál, teď ho každý projev kritiky popuzuje. Jak se má bránit? Okřiknout ji nebo bouchnout pěstí do stolu a odejít do hospody? Ani tam nevydrží dlouho – dvě piva a zpátky domů, do toho prostoru, kde dělá všechno špatně. A to pro ni riskoval život!

– Vidíš, jaká je. Kdybys nebyl tak hrr, mohl jsem ti prozradit, že bude jednou stejná jako ostatní – povýšená, uštěpačná, zlá. Jak bylo krásné mít je před sebou jiné – roztřesené a prosící. Jak jim ta bezmoc slušela!

– Přestaň! Mohl ses rozvést, když vám to doma neklapalo. Ne se mstít na jiných.

– Ty bys to udělal? Sám víš, jak je těžké osvobodit se od ženy, k níž tě poutají společná léta a kupa dětí. Nebo je to u vás jinak?

Jak je to vlastně u nich? Láska se pomalu vtěluje do potomků a ti pak drží dva lidi pohromadě.

Ráno si paní Alena vzpomněla na noční rozhovor a začalo jí to znovu vrtat v hlavě. Ne, že by na tom nějak zvlášť záleželo. Mnohem důležitější bylo, aby vnoučata nenastydla, dcera se proboha nerozváděla (alespoň ne hned) a oni dva, aby se udrželi při zdraví. Život k nim byl štědrý, neměli by mu splácet bezúčelným přebíráním minulosti. Ale přece by ji to zajímalo. Zastřelil Bedřich tehdy omylem někoho jiného? Nebo ho jen postřelil a on se z toho vylízal?

Manželova tvář v zrcadle je neproniknutelná. Natáčí se ze strany na stranu, aby se důkladně oholil. Všechno vykonává s rozvahou a precizně. I mistr tesař se ale může utnout… Proč jí to jenom nepoví? Nic by mu nevyčítala. Během společných let se osvědčil ve všem všudy, a jestli tenkrát došlo k nějakému nedopatření, co na tom?

S úzkostí i uspokojením sleduje, jak si manžel obléká čistou košili. Zapíná u krku poslední knoflíček, uhlazuje límec. K lékaři má jít člověk upravený, třebaže mu nebude prohlížet tělo. Je to slušnost.

Být aspoň slušný, když ne důsledný... A nejde jen o tamto. I návštěva lékaře je ústupek, který by ještě před léty nepřipustil jako slabost. Nebyl zvyklý házet své problémy na bedra jiných.

Rozhodně tam nebude fňukat. Sám si od toho nic neslibuje – lékař mu těžko zařídí návrat do zaměstnání. Probere jeho rodinnou situaci, zabrousí do dětství a sdělí mu spoustu pravd, které zná i bez něho. Podstupuju tu návštěvu jen proto, ujasňuje si, aby měla žena klid. Vrhl jsem se kvůli ní do jinačích podniků…

Lékař lidských duší ordinoval v osamělé vile na kraji městečka. Skoro jako tamta… Hledí do světa plastovými okny, ale tiché žulové schodiště ví své, třebaže jeho ponurost maskuje světlo zářivek a pastelově natřené stěny. Přál si, aby to bylo v přízemí, aby po těch schodech nemusel vystoupat výš. Dole však sídlili jen advokáti a jemu nezbylo než pokračovat do patra.

Tehdy zdolával ty schody mrštně a tiše jako kočka. Držel se podél stěn, protože kdekoliv mohla číhat smrtící zbraň.

Dneska šel ztěžka a přidržoval se zábradlí. Z kterýchkoli dveří se mohlo ozvat: Hledáte někoho? Přejete si? Nevěděl, jak odpovědět, jak přesně postupovat. Odvykl nejasným situacím. Jeho život měl ještě donedávna řád. Doma ho udával on a v práci dispečer. S odchodem do penze jako by jeho vůle ochabla a slovo ztratilo váhu.

Nepřekvapilo ho, že jsou to dveře vlevo od schodiště. I to se shodovalo. Za těma dveřma bude ležet tak, jak jsem ho zanechal před padesáti lety – s rukama rozhozenýma a tváří zírající do prázdna.

Moderní nátěr domu se rozpadá pod silou vzpomínky a srdce tluče v hrudníku jako zdivočelý zvon. Ten den na konci války tak bušila všechna. V ulicích propukaly přestřelky a v skrytých zákoutích se na vlastní pěst vyřizovaly účty. Snad by bylo čestnější a užitečnější pomáhat osvoboditelům, když už získal tu zbraň, přičinit se o společné vítězství. A já šel místo toho pokoutně pomstít svou lásku. Musel jsem to být právě já a nikdo jiný. Potřeboval jsem získat ty dva roky, o který měla náskok, obelstít osud, za to, že dovolil, aby přišla na svět přede mnou. Mých čerstvých sedmnáct bylo proti jejím devatenácti málo.

Usmívala se s převahou svých let a já si zuřivě představoval, jak mi podléhá. Nestoudné obrazy mi nedávaly spát, bez ohledu na válečné strasti. Alena s nahými stehny, Alena s nohama od sebe, odhalující tajuplné ústí do ženského těla…

Když ji ale předvolali kvůli bratrovi na velitelství, stávala se z ní bezbranná holčička. Vracívala se uplakaná, roztřesená, ztrápená. A já se jí nedokázal zastat!

„Co ti ten bídák udělal?!“ naléhal Bedřich na svou milovanou. Pomýšlel na nejhorší. Co taky může provést podlý chlap tak pěknému děvčeti, když ji má ve své moci?

Alenka se útrpně usmála, zavrtěla hlavou a pohladila ho po planoucí tváři. „Bože ty jsi dítě, Bedříšku. Myslíš někdy na něco jinýho?“

Byl zmatený a její oslovení se ho dotklo. Není žádné dítě ani Bedříšek! Napadlo ho, že se tomu všivákovi ze strachu nabídla sama. Jen proto, aby zachránila život sobě a rodičům. A pokud to neudělala teď, může příště. To pomyšlení bylo nesnesitelné.

„Alenko,“ chytil ji za ruku „já takový život dál nevydržím. Utečme spolu! Mirek všechno zařídí, už jednou mi to nabízel, ale já odmít kvůli tobě. Nechtěl jsem tě opustit.“

Znovu zavrtěla hlavou. „Ne, Bedřichu,“ řekla vážně. „Nemůžu nechat rodiče samotné. Stačí, že přišli o syna…,“ hlas jí plačtivě přeskočil „nemáme o něm žádné zprávy.“

„Rodiče mohou s námi,“ navrhl nepřesvědčivě. „Nebudeme přece čekat, až tě ten všivák utrápí!“

„Neutrápí mě,“ zašeptala a něžně ho políbila na ochmýřený horní ret. „Soused povídal, že se blíží konec. Už to prý mají sečteno.“

Prý… Nezdálo se mu to. Potřeboval něco podniknout teď hned.

Zadívala se mu do očí. „Jestli chceš, běž sám. Nebudu ti nic vyčítat.“

„To ne!“ vzkřikl a prudce ji objal. „Zůstanu s tebou.“

Připadalo mu však, že ani to nestačí, aby jí dokázal svou lásku a dospělost.

Soused nemluvil do větru. Jednoho dne se objevili osvoboditelé a v ulicích zavládl zmatek a nadšení. Bojovat, konečně mohl bojovat, ale dřív, než se přidá k ostatním, svede svou vlastní bitvu. Za Alenčin strach a bolest, za její podebrané prsty! Tvrdila, že to má z práce, jenže on slyšel své. Sotva se dověděl to hrozné tajemství, nedovedl na svou milou pomyslet jinak než s rytířskou něhou.

Bodat děvčata špendlíkem pod nehty – nemyslitelné! Bylo to jako šlápnout do hnilobné břečky. Pokud ani bezbranná krása není dostatečnou ochranou před krutostí, co potom? Co?! Ještě hrozivější krutost…!

Během války měl jen holé ruce a srdce mu pukalo bezmocnou nenávistí. Umiňoval si, že ho zabije, kdyby měl na svou šanci čekat jakkoliv dlouho, jít na kraj světa a riskovat všechno. Když pak ta příležitost nastala, Alena ho zrazovala.

„Teď, na samém konci války, když je všechno za námi…“

Neviděl úzkost v jejích očích a její prosby k němu nedoléhaly. Pro něho válka neskončila.

„Někdo se jistě postará, aby dostal své. Věř mi a neriskuj.“

„Nechci, aby to byl někdo. Budu to právě já!“

Myšlenka, která v něm bobtnala za bezesných nocí, ho teď naplnila beze zbytku. Musí si pospíšit, než ho předejdou jiní, anebo mu kořist uprchne.

„Kde máte muže?!“ řval na jeho ženu a ona přísahala, že neví. V koutě se krčily děti a vyděšeně vřeštěly. Obracel hlaveň střídavě na ni a na to vřískající klubko.

„Tady není, věřte mi. Nechte nás žít, prosím vás, nechte nás žít…,“ opakovala.

Prokopl dveře do vedlejší místnosti. Všechno tam zobracel, ale nenašel nikoho. Má vystřílet to hadí doupě, tu vránu, co sedla vedle druhé, ta jablka, co jistě nepadla daleko od stromu? Třásli se hrůzou a byli bezmocní… A co Alenka a všechny ostatní? Ty snad nebyly?!

„Mluv nebo tě voddělám i s tvejma harantama! Kdo vás bude litovat?“

Klečela před ním a prosila, ať ušetří aspoň děti. Odvrátil se a prchl z toho domu bezmocnější než během celé války. Nechal za sebou spoušť, slzy a děs. Srdce měl plné nahromaděné nenávisti, zbraň nabitou, jen hlavní viník chyběl.

Nemusel hledat dlouho, lidé mu ochotně prozradili, kam se ukryl. V gestapáckých autech se pro malou českou krysu nenašlo místo. Byl jim dobrý k tomu, aby odvedl svůj díl špinavé práce a teď ho odkopli jako nepotřebné smetí.

Mělo to být něco jako soud. Dřív, než s ním skoncuju, vmetu mu do tváře jeho hnusný činy. Ať si uvědomí, jaká byl zrůda a co si zaslouží. Tenkrát jsem se neptal, kým bude v mezičase – mezi svým zvráceným životem a popravou. Když jsem ho objevil v tom opuštěném statku na okraji městečka, podobal se smrtelně vyděšenému štvanci. Zíral na mě jako králík vyčenichaný ve své noře a paralyzovaný hrůzou z blízkého konce. Králíček a jak dovedl kousat! Stáli jsme proti sobě a zírali na sebe, němí a neschopní pohybu.

Nepokoušel se bojovat, prosit ani se obhajovat. Měl rozšířené oči a celý byl obrácen naruby. Hledal jsem stopy zvrhlosti, ale viděl jen obraz obyčejného lidského strachu, který jsem si nedokázal spojit se vším tím zlem, co napáchal. Přišel jsem potrestat zločince, ale viděl jen ubožáka, který se třese o život. Minulost nestačila prostoupit přítomnou chvíli. Nebyl čas začít ho nenávidět a náležitě ten akt prožít, přesvědčit se, že jednám správně. Ta síla, co mě dohnala až sem, se zasekla kdesi v minulosti. Byla pomalejší než má ruka. Zabíjel jsem ve spěchu, abych si to náhodou nerozmyslel.

Třeskl výstřel a on se bez hlesu, obřadně skácel k zemi. Zemřel, aniž bych mu vykřičel do tváře svá obvinění. Skonal tiše a důstojně, úplně jinak, než odpovídalo jeho zlovolné povaze. Rána zazněla silněji, než bych očekával, zato smrt, smrt byla prostá jako čisté jarní nebe. Nevyšlehly zelené plameny, nezazněly pekelné skřeky. Jediný stisk a bylo o jednoho darebáka míň. Kolik výstřelů bude muset padnout, aby se svět očistil? A bude to vůbec k něčemu?

Špičkou boty jsem ho převrátil na záda. Přál jsem si vidět tvář netvora, zachytit něco z toho, čeho se dopouštěl. Prázdná maska jeho obličeje svědčila však jen o tom, že je mrtvý. Všechno lidské i nelidské, co ho dělalo tím, čím byl, vyprchalo. Opravdu jsem to jediným výstřelem zrušil? Koho jsem vlastně zabil? Prvotní úleva, že už to mám za sebou, rychle pominula. Jak to? Měla přece vybuchnout do euforie, jak to bývá po splnění těžkého úkolu.

Výbojně jsem se rozhlédl po prázdných stěnách. Je tu ještě někdo? Jen vylez, já si to s tebou vyřídím! Odprásknu dalšího darebáka a budu pokračovat, dokud neuvidím, jak se v posledních chvílích pitvoří. Potom si budu jistý, že jsem trefil do černého.

Obklopovalo mě jen ticho a zatuchlý zápach neobývané místnosti. Kolem hlavy mrtvého se po podlaze rozlévala krev podobná divné svatozáři. Byla to krev člověka. Démoni nekrvácejí…

Jeho nespokojenost se v běhu událostí rozplynula. Z toho dne si pamatoval jen útržky jako z horečnatého snu. Zachvátilo ho společné nadšení, a když se večer objevil u Pavlásků, cítil se jako hrdina. Stanul na prahu jejich kuchyně samý šrám, zpocený a v rozervané košili. Ze zaprášené tváře mu planuly oči a jeho ruce zdobila krev nepřítele. To já jsem porazil fašisty! Vítězně vrhl k Alenčiným nohám hlavu jejího trapiče. Mohl žádat cokoliv, nic by mu v tu chvíli neupřeli.

Alenčin otec, který mi vždycky dával najevo, že se mám držet zpátky, mi sám odsunul židli.

„Posaď se u nás.“

Jeho žena mi nalila slivovičku určenou osvoboditelům.

Dlouho do noci jsme vášnivě probírali budoucnost, která se najednou neuvěřitelně prosvětlila. Když mě pak Alenka doprovázela do tmy, neřekl nikdo ani slovo. Z návsi a okolních zahrad zněl zpěv a smích a mně najednou uprostřed té sladké májové noci napadlo – a co když je i láska mnohem obyčejnější, než se dělá? Co když je i ona spěšným aktem, který končí zklamáním a pocitem neúplnosti?

Dívka po mém boku mi položila hlavu na rameno. Teď m patřila se vším všudy a nikdo na tom nemohl nic změnit. Vybojoval jsem si ji přesně tak, jak jsem si přál.

Jak si to přál ten rozpálený kluk, kterým už nikdy nebudeš. Nezkoušej ho volat zpátky. Své sny odevzdal muži a sám zůstal napořád zakletý v minulosti, v těch dlouhých zastřených válečných létech.

Muž si odváděl svou dívku pod oblaky rozkvetlých třešní až na samý konec sadu. Už se neodtahovala, už neříkala: ještě ne, počkejme, až válka skončí. Válka právě skončila.

„Proč vzdycháš, Bedřichu?“ ptala se. „Ty nejsi šťastný?“

Neodpověděl. To pro ty roky, o který jsem dneska zestárnul. Bylo jich mnohem, mnohem víc, než nás dělilo… Potlačované představy se však draly o svá práva jako vyhládlý dav. Tak dlouho jsme čekaly –nač čekáš ty? Zpocenou rukou jí začal vysoukávat halenku zpod sukně. Prsty se zamotávaly do nekonečné látky, až ztratil trpělivost. Opřel dívku o drsný kmen stromu a přitiskl se k ní.

Příval rozkoše všechny pochyby odplavil. Dívka pod ním tiše hlesla a zářivý gejzír ho odnášel daleko od dnešního dne, do kraje zapomnění. Když dopadl zpět, ležel s hlavou zabořenou do měkkého poprsí a něžná ruka mu vískala vlasy. Nepřál si víc než utonout v teplém bezpečí jejího těla.

Chvíle sladké slabosti trvala jen krátce. Vystřídalo ji odhodlání: bude to on, kdo tuhle ženu ochrání před veškerým zlem světa!

Na vizitce, která se tvářila starožitně, si přečetl jméno lékaře. Ulevilo se mu jen na okamžik. Bylo to jiné jméno, ale jméno se dá přece změnit, pokud má člověk pádný důvod.

Co tomu doktorovi řekne? Tady v té místnosti jsem zabil člověka. Měl jsem možnost poslat na věčnost ještě jednoho, ale nedokázal jsem to. Byl jsem hrdina nebo slaboch, povězte!

„Silná slova nechme filmovým scénáristům, pane. Nesešli jsme se tu proto, abychom zvažovali dávné viny. Jsme tu kvůli tomu, abychom něco pochopili, souhlasíte? Řekněme, že ten člověk, kterého jste odpravil, byl mým otcem. Byl to fašista, ale zplodil mě a staral se o mě. Nebudu ho soudit. Odsoudil jste ho vy. Provedl jste to tajně a bez možnosti se hájit. Nechci vám nic vyčítat, měl jste své důvody. Mělo je víc lidí a vy jste to vykonal za všechny.

Moje dětství vzalo za své, když jsem se dozvěděl tu hroznou pravdu. Ten, co mě doma houpával na kolenou, používal v kanceláři k výslechům špendlíky. Dovedete si to představit? Co bylo do té doby bílé, v ten moment zčernalo. Musel jsem to odříznout jako sněť, pokud jsem se nechtěl nakazit celý. Jestliže je dětství základna, z níž se odvíjí další život, ten můj zůstal plavat ve vzduchoprázdnu. Proč to ten člověk dělal? lámal jsem si hlavu. Co vede lidi k tomu, že provádějí takové věci?“

Znovu se ocitáme tváří v tvář a není jasný, kdo je kdo. Kdo z nás dvou je pacient a kdo lékař, kdo oběť a kdo viník.

„Začal jsem pátrat v lidské duši po podstatě zla. Pokud žijete v ospalé spokojenosti, máte nutkání ji něčím rozčeřit. Proto si lidé libují v hrůzostrašných příbězích, kde jsou hrdinové vystaveni extrémním podmínkám. S rozkoší se pasou na jejich potu, úsilí a utrpení. Z bezpečí mělčiny pozorujeme jiné, jak se dotýkají dna. I sledování sportovních zápasů patří k tomuto druhu zážitku.“

„Chcete říct, že všichni fotbaloví fanoušci jsou devianti?“

„Chci říct, že nejen oni.“

Lékaři neujde pacientův letmý pohled na hodinky.

„Máte naspěch? Dovolte mi ještě pár otázek. Zpátky pak můžete zkratkou přes les. Budete na náměstí stejně rychle jako autobusem, v tuhle dobu jsou dlouhé intervaly. A navíc je to pěkná procházka.

Zpočátku se cesta vine mezi lány zeleniny. Můžete si z ní odskočit a sebrat si kedlubnu nebo mrkev. Možná si všimnete, že mezi stvoly cibule cení zuby protáhlá zvířecí lebka. Připomene vám, že život není jen polévka a kedlubnové zelí k nedělnímu masu. Za polem pak začíná les. Původní asfaltka zmizela z dohledu a spolu s ní vše známé. Obzory jsou zatažené zelenou oponou, takže nemáš zdání, kam se ubíráš a odkud jsi přišel. Můžeš si v těch tmavých lesích zřídit lovecký rajón. Ta lebka z cibulového pole nemusela patřit jen pokojnému domácímu turovi… Nebo ty lesy můžeš vykácet ve prospěch obilí a zeleniny, případně místo nich zřídit pastvinu či golfové hřiště. Život stejně nebude jen polévka, práce a zábava. Ani kdybys do těch lesů zakázal vstup nebo ho omezil na značené cesty. Ani kdybys vyhlásil to území za přísně střeženou rezervaci. Ještě nikdo nedošel tím lesem až na konec. Dost možná, že žádný nemá…“

Tihle doktoři… Sami by potřebovali udělat v hlavě pořádek.

„Co to má společnýho s mým problémem? Jsem řidič autobusu, pane doktore, prostej člověk. Nerozumím vám.“

„Ano, jste zvyklý jezdit podle stanovené trasy. Napadlo vás někdy z ní uhnout? Rozvázat tu smyčku z konečné na konečnou a pustil se jinudy?“

„To jsem si nemohl dovolit, co by tomu řekli cestující?“

A co má říkat pacient, jestliže mu lékař místo rozřešení předloží další hlavolam? Jediná jasná rada – že mám jít zpátky zkratkou. Dalo se čekat, že tahle návštěva k ničemu nepovede.

Přece však lékaře poslechl a domů se vydal podle jeho pokynů lesem. Neuškodí si po tom všem trochu provětrat hlavu.

Polní cesta se vnořila do lesa a vyústila na starou vojenskou silnici. Kvůli pár houbařům, kteří sem občas zajedou, se nevyplatí zalévat původní žulové dláždění asfaltem, to dá rozum. On chodívá se ženou na houby jinam; mají svá osvědčená místa. Tyhle končiny moc nezná, ale snad se zorientuje.

Silnice se křižují v pravých úhlech a nabízejí striktně tři možné směry – doprava, doleva, rovně. Hodilo by se něco mezi, nechce se však pouštět zarostlým a neudržovaným terénem. Je rozhodnut odbočit na nejbližší křižovatce, případně sejít na lesní cestu, pokud se nějaká objeví.

Ani po dlouhé chůzi však na žádnou odbočku ani křižovatku nenatrefil. Pokračoval tedy dál tím zeleným šerem, aniž by potkal živáčka, aniž by kolem projelo jediné auto. Co by tu taky kdo hledal, houby teď na jaře nerostou. I na čirůvky je brzy.

Míjí zchátralé stavení, nejspíš bývalou hlídkovací budku. Dávno se musel odchýlit ze svého směru. Váhá, jestli se vrátit, ale už má za sebou hezký kus cesty. Každou chvíli se přece musí objevit křižovatka nebo konec lesa.

Letité dláždění pokrývají husté koberce jehněd. Loňských, předloňských anebo ještě starších. Skoro to vypadá, že tu nic nejezdí...

Co je to za nesmysl – kdyby to tak bylo, dávno mezi spáry vyklíčí mladé stromky.

Konečně! Věděl jsem, že musí přijít křižovatka.

Spokojeně zabočí vpravo a jeho krok nabyde jistoty. Co nevidět bude na kraji lesa a odtud je to na předměstí jen kousek.

Jenže ani tahle cesta nebyla ta pravá. Pokusil se vyladit směr na další křižovatce, už si však nebyl tak jistý. Kdoví, jestli se naopak ještě víc neodchýlil… Přidal do kroku, aby se přesvědčil, jak na tom je, aby vybředl z toho nekonečného lesa protkaného pavučinou pravoúhlých vojenských cest.

Nejsem žádná moucha, abych tu zůstal polapený!

Po dlouhém šlapání stanul opět na rozcestí. Není to nakonec pořád to samý? Nebloudil jsem v pravých úhlech tak dlouho, až jsem docela ztratil orientaci?

Už nedokázal určit, odkud vlastně přišel. Zůstala jediná jistota, že vnuka z družiny nevyzvedne včas. Jak to ksakru vysvětlí? Dědeček zabloudil v lese, řeknou. A už se to s ním poveze. Dědečka není radno nechávat samotného. Ani doma by neměl zůstávat bez dozoru, co kdyby nechal puštěný hořák nebo vodu? Dědeček už je zkrátka k ničemu. Má mít na starost děti a sám potřebuje dohled.

Celý zpocený a zadýchaný utíkal tou starou vojenskou silnicí pořád vpřed. Hnal se bezhlavě, protože veškeré úvahy selhaly. Co se to jen stalo? A co bude dál? On, který si tolik zakládal na své spolehlivosti! On, přesný a dochvilný řidič, on, opora rodiny. Chybovat mohli druzí, on nikdy. Jenom jednou jedinkrát, tenkrát v máji…

Kdybych měl víc času, provedu to důkladně a poctivě! Kdyby se mi netřásla ruka, kdyby mě neochromoval strach... Kdyby – chyby! Měl jsem tu práci odvést pořádně, přimět ho, aby se zastyděl a zalitoval. Jenže… Kdyby se mi to podařilo, dokázal bych ho ještě zabít? Byl bych schopen vystřelit na někoho, kdo si rve vlasy a lituje?

Měl jsem zničit zlo, ale zemřel jen člověk. Na zemi zůstala jeho mrtvola a to, co ho pobízelo k nelidskostem, vyprchalo do ovzduší jako chlor ze sklenice. Vyrazil jsem ze dveří s pocitem nedotaženého činu. Kde jenom byl ten démon? Celej život ho hledám, abych se s ním utkal, a on mi sedí za krkem! S takovou zátěží musíte makat za dva, pokud chcete obstát. Nic si nesmíte odpustit. Ani minutu zpoždění ani smítko na sedačkách. Vzorný pracovník, špičkový trenér, ukázkový manžel i otec. Každý se na něho mohl spolehnout.

Na pokraji sil doklopýtal k blízkému pařezu a dosedl. Co teď? Čím se řídit, jestliže se nedostává dechu a nevíte kudy? Jenom se nevzdávat, nedopustit, aby mě začali hledat. Přiložil obě dlaně zepředu na košili. Lidský tělo vypovídá službu a spolu s ním i duch. Kdyby byl tamten přežil, démon zůstane s ním jako věrný parazit. Zeslábl by a otupěl spolu s mateřským organismem a nakonec by spolu zemřeli. Já mu však věnoval nesmrtelnost.

Cestou z onoho domu míjel nešťastníka přivázaného k oji vozu. Rozvášnění sedláci pod ním rozpalovali ohníček. Prý donašeč... Lidé se radovali z vítězství a vychutnávali pomstu. Konečně budou trpět i tamti. Jenže trpěli zase jen lidi, třebaže mrzcí, zbabělí, zvrhlí… A démon se spokojeně šklebil. Kdo tedy vlastně zvítězil? Mohl jsem tomu ubožákovi vpálit milosrdnou kulku do hlavy. Neudělal jsem to. Co kdyby mě přivázali k té oji vedle něho? A démon se chechtal na celé kolo.

Ten doktor vyprávěl, že svatý Prokop dokázal zkrotit ďábla. Přiměl ho tahat pluh a sloužit Bohu. Jistě měl k dispozici víc než pistoli uzmutou mrtvému nepříteli a pár vteřin času. Rád bych věděl, jestli toho ďábla opravdu přesvědčil, nebo jen přinutil k poslušnosti, protože měl zrovna navrch. Tak jako tak zůstali k sobě připoutaní a nemohli polevit. Jednoho tížilo jho, druhého otěže nadvlády, o níž nechtěl přijít.

– Padesát let brázda vedle brázdy a najednou řeknou dost. To může jednoho i zabít!

– Máte pravdu. Náhlé změny mohou působit zhoubně, pokud člověk lituje, oč přišel, a nevidí nové možnosti. Rozhlédněte se. Stojíte na křižovatce a za sebou máte plodný život.

– Tak proč mi nedá pokoj? Co po mě ten ďábel ještě chce?!

– Třeba jen poděkování. Právě díky němu jsou ty brázdy tak hluboké a úrodné.

Ptačí hlasy sem doléhají jako z hlubin studny. Nad zeleným příkrovem probleskne slunce, les se rozjasní a na zemi se objeví hravé stíny. Je třeba jít dál. I kdyby ten les byl nekonečný, i kdybych se měl dobrat svého vlastního konce…

Zanedlouho se stromy rozestoupily a v dálce se objevily první bytovky. Cesta vedla podél dřevěné ohrady, za níž se ozývaly tupé údery provázené vzrušenými pokřiky. Jako kdyby tam po udusané zemi cválali koně, akorát tomu úprku chybí pravidelný rytmus.

Daleko spíš bych uvěřil, že za tou ohradou nahání někdo mý vlastní srdce, který se nějak vymanilo z hrudníku a teď si kluše po světě beze mě.

Naproti si vykračuje hlouček mladíků ve vojenských mundúrech se samopaly. Stařec se bezděčně zastaví a hledá na jejich výstroji vlajku země. Oni si ho však nevšímají. V dobrém rozmaru vejdou do ohrady, kde pobíhají další vojáci. Střílejí po sobě falešnými náboji, které se při zásahu změní v barevnou skvrnu. Kolikrát za odpoledne zabijí nebo sami zemřou? Stařec vykašle těžký hlen a odplivne si do trávy. Dospělí chlapi a hrajou si jak děcka! Lidem se naplnily žaludky, kapsy jim přetékají, a tak nevědí co roupama.

„Kdes byl tak dlouho, dědo?“ ptá se vyčítavě vnouček. „Zůstal jsem tu poslední.“

„Měl jsem schůzku s čertem,“ odpoví dědeček s vážnou tváří.

„Dědo,“ chlapec na něho pohlédne z výšin svého poznání „čerti přece nejsou.“

„Jak to víš?“ otáže se děda bez mrknutí oka. „Já jednoho znám.“

Vnuk se usmívá sebejistým úsměvem dětí, které se nebojí čertů ani vodníků, poradí si s jakoukoliv technikou, ošklebují se nad omáčkou ze školní jídelny a neumí si představit, že není kdykoliv po ruce sušenka. A už vůbec ne, že jejich matku někdo beztrestně píchá špendlíkem pod nehty...

Děda uchopí vnuka za nadloktí. „Nemáš žádný svaly. Co jste měli dnes k obědu? Doufám, žes to pěkně sněd!“

Chlapeček se provinile uculuje. „Trochu…“

„Jak trochu?“ zlobí se děda. „Takhle nikdy nezesílíš!“

Chlapečkovi je to fuk. Nechce zesílit, chce si hrát.

V místech, kde dřív býval třešňový sad, trčí ze země cvičební nářadí veřejného sportoviště. Když ho míjejí, děda se nečekaně rozběhne a přitáhne k nejvyšší hrazdě. Ještě jednou cvik zopakuje a postaví se na zem. Stálo ho to úsilí, ale dokázal to.

„Teď ty!“ pobídne vnoučka.

Chlapeček shodí školní baťůžek potištěný výjevy z hvězdných válek. Stoupne si pod nejnižší hrazdičku a pokusí dědu napodobit. Vyskočí do vzduchu, zatřepe nožkama a je dole. A jak to vypadalo snadné!

Budu s ním chodit na hřiště, usmyslí si děda. Tihle malí Atlásci ponesou jednou na svých pažích nebe. Musí být silní, aby se nezřítilo a nerozdrtilo svět.

Otcovství

Přípravy k oslavám založení obce jsou v plném proudu. V ulicích vlají barevné fáborky a vznášejí se obří kraslice (vyšlo to zrovna na Velikonoce). V den zahájení se rozsvítí žárovkové girlandy, které budou blikat několik nocí, od setmění až do rozbřesku. Každý projíždějící ať si uvědomí, k jak významné události se nachomýtl. Jednou za sto let rozpočet takový náraz unese.

Přes den budou probíhat na náměstí řemeslnické trhy a v parku vystoupí akvabely. Nejdůležitější událost ale proběhne v místním divadle. Uvedou premiéru hry napsané samotným starostou.

Byli jsme vrženi do míst, kde pociťujeme stesk, do společnosti, jejíž zvyky nechápeme. Úporně se snažíme s nimi ztotožnit, anebo proti nim bojujeme, abychom je přizpůsobili svým představám. Kdo má to štěstí, že je tím, kým se cítí být? Nevyhovuje nám naše postavení, příjem, váha, schopnosti a mnohdy ani pohlaví. Místo pro život si můžeme do určité míry vybrat, s ostatním to tak snadné není. Pokud je tělnatý muž přesvědčen, že měl být baletkou, nezbývá mu než se uchýlit ke snění. Taky se může nechat na útraty pojišťovny přeoperovat, je to však bez záruky. Místo křehké primabaleríny se třeba změní v macatou ženskou – a co potom?

Tohle je citát z mé divadelní hry. Líbí se vám? Pak si rozhodně nenechte ujít premiéru. Více informací na našich webových stránkách. Pokud stojíte o bližší seznámení s autorem, rád vám poskytnu autogram. Teď se však omlouvám, musím vyřídit nějaký telefonát.

„Ano, slyším vás, složte to vedle té ohrady přímo za radnicí. Hned jsem tam.“

Jako starosta si musím poradit se vším – od kanalizace až po kulturní program. Naštěstí mám hromadu zkušeností z podnikání; než mě zvolili starostou, vedl jsem stavební firmu. Byl jsem vlastním pánem a zároveň jsem mohl slušně zajistit rodinu.

Do mlhavé oblasti své duše jsem nikdy moc nenahlížel. To až teď, když jsem psal tu hru. Objevil jsem spoustu snů, ale ne těch, co zůstaly ležet ladem. Většinu z nich jsem uvedl v život přímo v naší obci. Zajeďte si k nám a uvidíte sami. Každý vám poví, s jakou láskou a nasazením to tady vedu. Jistě si řeknete, že tohle dokáže jedině zamilovaný rodák. Chyba lávky! Jsem Pražák, abyste věděli, dítě z paneláku. Ale od dětství nosím v srdci obraz poklidného městečka, kde si lidé v mlékárně, pekařství nebo u řezníka vyměňují novinky a kde najdete vše, co potřebujete k životu: doktora, plovárnu, divadlo i obchody s nezbytným i zbytným. Samozřejmě tu nechybí opravny všeho druhu, aby se nemusely staré a oblíbené věci hned vyhazovat.

Proč by se v takovém městečku nežilo šťastně, řekněte? Proč by ho lidé opouštěli? Odjíždějí jen za povinnostmi nebo na návštěvu známých, co neměli to štěstí a bydlí jinde. Cestovku naše městečko nepotřebuje, uvažoval jsem. Ale znáte lidi. I kdyby žili v ráji, vždycky budou pošilhávat za plot, jestli tam náhodou neroste něco lepšího. Starosta musí držet krok s dobou a ta přeje cestování. Jestli toužíte po palmách a mořské pláži, máte je mít. Cestovní kancelář najdete kousek od náměstí. Ať se naši obyvatelé klidně podívají do světa. Věřím, že se rádi vrátí.

Já sám si odpočinu nejlíp u nás na zahradě. Vhodnější místo ke snění a oddychu nenajdete, ale moje holky mají toulavou krev a doma je neudržím. Domov je pro ně přestupní stanicí mezi Kanárskými ostrovy a Egyptem. Trochu mě to mrzí, protože tohle zázemí jsem budoval hlavně pro ně. Svá malá zklamání utápím v horlivé práci pro obec. Leží mi na srdci štěstí všech jejích obyvatel. Nejsem z těch, co svou funkci pojímají jako zlatý důl a po mně potopa – hlavně, abych měl z čeho dostavět vlastní dům. Nevěříte? Tak se rozhlédněte kolem sebe. Kdo z mých předchůdců nechal vydláždit náměstí podle původního vzoru, zvelebit prvorepublikovou plovárnu a osázet kdejaký plácek mladými stromky? No?! V parcích se nad čerstvě posekanými trávníky vznášejí kvetoucí koruny sakur. Ještě je časně, ještě neprorostly zelenými lístky, takže jsou nadpozemsky růžové. I ty jsem nechal vysadit já, přestože jsem musel žádat japonskou ambasádu o licenci. Taková marnivost, řeknete, jsme přece v Čechách. Já jsem taky patriot, ale když už nás zasáhla globalizace, proč si z ní nedopřát to nejkrásnější?