Zdeněk Rosenbaum

a

Ladislav Szalai

uvádějí

TAJNÁ SPOLEČNOST SF

JAK TO VLASTNĚ BYLO

(PŘEDMLUVA, KTEROU JE NEZBYTNĚ NUTNÉ SI PŘEČÍST)

Robert Zubr

JAK SE ŠLI ROBOTI KOUPAT

PRAHA OČIMA KOSMICKÝCH CESTOVATELŮ

MÓDNÍ PŘEHLÍDKA

JUCHÚ!

TAM, ODKUD POCHÁZELI

KEEP SMILING, KRÁLI

Pravoslav Zweinstein

MUŽ Z UFARONU

SEDMÝ DEN

NOC TUGŮ

Karel Houdek

TEST

I

II

III

IV

Jan Zoula

PARADOX MÝDLOVÝCH BUBLIN

DRAK

Jana Zoulová

MIMOZEMŠŤAN

TELEVIZE

Petr Klíč

CESTA K PRAMENŮM

ABY JEŠTĚ ŽILI LIDÉ

Brigitta Jánská

KARLÍK, KTERÝ MIZEL

Igor Zelený

TRIK

INSPEKCE

HUMÁNNÍ EXPANZE

Ladislav Szalai

PO DEŠTI ROSTOU HOUBY

Zdeněk Rosenbaum

ZAPOMENUTÝ VESMÍR

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Zdeněk Rosenbaum

Ladislav Szalai

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1985 by Zdeněk Rosenbaum, Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb, foto Libor Hajský

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-55-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-56-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-86538-97-6 (PDF)

JAK TO VLASTNĚ BYLO

(PŘEDMLUVA, KTEROU JE NEZBYTNĚ NUTNÉ SI PŘEČÍST)

Dveře za námi s prásknutím zapadly. Ocitli jsme se v naprosté tmě. Ještě zarachocení klíče otáčejícího se v zámku, zvuk vzdalujících se kroků a pak nic. Tma a ticho, v němž bylo cosi zlověstného.

Bylo to všechno tak nečekané, že jsme se nezmohli na odpor. A tak nesmyslné, že jsme v prvním okamžiku neudělali to, k čemu by nás vedl pud sebezáchovy anebo vztek – nevrhli jsme se zbytečně k zamčeným dveřím a nebušili do nich pěstmi. Dokonce jsme ani nevykřikli na protest, neulevili jsme si nadávkou. Stáli jsme mlčky a bez hnutí ve tmě a usilovně přemýšleli, jak a proč k tomu došlo.

Začátek byl banální. Cestou na besedu se členy sci-fi klubu ve Slavonicích praskl naší letité škodovce klínový řemen. Tentokrát jsme s sebou nevezli žádné dívenky, jejichž punčochové kalhoty by nám posloužily jako nouzová náhrada. Stalo se to na okresní silničce, v sobotu krátce po poledni. Nic tu nejezdilo, a tak jsme se po chvilce čekání vydali pro pomoc k nejbližšímu stavení.

Byla to zemědělská usedlost a stála prakticky na samotě; domky nejbližší vesnice se chvěly v červnovém sluncem prohřátém vzduchu nějakých pět set, šest set metrů za ní. Vypadala krásně a srdce se na ni smálo. Jednotlivá stavení ze všech stran obklopovala prostorný dvůr s holubníkem a studnou. Polovinu rozlehlé, bezmála dvouhektarové zahrady mírně stoupající až k hradbě smrkového lesa zabíraly skleníky a fóliovníky, malou úžlabinou protékal mělký potůček, kolem něhož uškubávaly trávu pokojné ovce. Slunce se opíralo do bílých, vápnem omítnutých zdí a třešně zrály.

Vrata byla zamčená. Zabušili jsme. Chvíli trvalo, než se otevřela. Stál za nimi podsaditý, prošedivělý muž v džínách a vojenské bundokošili. Když nás uviděl, polekal se. Zcela očividně se lekl.

– Co chcete? vyrazil ze sebe ostře dřív, než jsme stačili pozdravit.

Vysvětlili jsme mu to. Tváří v tvář jeho nedůvěřivému, pátravému pohledu jsme se bez nejmenšího důvodu zakoktávali a vše, co jsme říkali, nám připadalo jako ubohá výmluva. Byli jsme tak zmatení, že jsme mleli dokonce něco o tom, že jsme spisovatelé, čímž se žádný normální člověk nechlubí.

Mužův obličej se postupně měnil v kámen. Viděli jsme, že se rozhodl. Kývnutím hlavy nás pozval dál.

Kráčeli jsme za ním přes dvůr. Otevřel dveře nízké budovy bez oken a pokynul nám, abychom vstoupili. Důvěřivě jsme to udělali. A dveře za námi s prásknutím zapadly a my jsme se ocitli v naprosté tmě.

Nedávalo to naprosto žádný smysl. Naše myšlenky nenašly nic, co by aspoň vzdáleně mohlo vést k nějakému vysvětlení. Musela přijít na řadu slova.

– Co to má, k sakru, bejt? řekl jeden z nás.

– Teroristi, lidojedi, pašeráci rakouskejch zapalovačů. Ilegální pěstitelé marihuany a indickýho konopí. Šílení ekologové, který nenávidějí automobilisty, řekl ten druhý.

Následovalo něco nereprodukovatelných slov.

– Nech toho a radši něčím škrtni.

Dobrý nápad. Jenomže naše zapalovače a cigarety ležely na palubní desce odstavené škodovky.

– Někde tady přece musí bejt světlo!

Opatrně jsme se vrátili tam, kde jsme tušili dveře. Našli jsme je a pečlivě ohmatali zdi kolem. Po vypínači ani památky. Zkoušeli jsme to dobře pět minut.

– No jo, řekl ten z nás, který má lepší pozorovací talent a smysl pro detail, – je zvenku. Všiml jsem si ho, když jsme sem šli.

– Tak to jsme teda v háji.

Tma už na nás pomalu začínala dotírat. Pocuchala nám nervy. Někde uvnitř se neznatelně zavrtěl strach.

– Koukej, řekl ten z nás, kdo má větší smysl pro racionální situace, – půjdeme pomaloučku kolem zdí, každej na opačnou stranu, a budem si nahlas říkat, na co narazíme. Na druhý straně se někde sejdem.

– A co když, zapochyboval ten, co má větší fantazii, – se nesejdem? Co když je tu nějak zakřivenej čas? Co když je tu vstup do jinýho vesmíru?

– To by sis přece přál zažít, ne? Jdeme!

Vydali jsme se na pozvolnou cestu podél zdí. Být to za jiné situace, dalo by se to považovat za zajímavou a napínavou hru. Kráčet naprosto temnou místností a snažit se podle předmětů v ní uhádnout, kde vlastně jsme. Jenomže my jsme na hraní neměli ani pomyšlení. Naše hlasy zněly přiškrceně a byla v nich úzkost. Přesto jsme pomalu získávali alespoň nějakou představu.

Objevili jsme knihovnu zaplněnou mnoha svazky. Polici, v níž byly pečlivě srovnány desky s papíry uvnitř. Skříň nebo sekretář s několika dvířky a šuplíky. Na stěnách visely nějaké plakáty. Zakopli jsme shodně o dva stolky, na nichž stály psací stroje. Praštili jsme se do hlavy o vyčnívající římsu. Nakonec jsme se sešli u díry ve zdi. Okamžitě jsme se začali cpát dovnitř. Ale byl to jen krb, a tak jsme se akorát zamazali od sazí a popela. To nám ovšem ve tmě nevadilo.

Pak jsme opatrně zkusili projít středem místnosti a narazili na pohodlnou pohovku a čtyři křesla, další tři stoly s psacími stroji a dřevěnými židlemi. To bylo zhruba všechno. Posadili jsme se na pohovku, přímo proti krbu.

– No vidíš, řekl ten z nás, kdo se snaží nikdy neztratit humor.

– Houby vidím, řekl druhý, který má občas podivné asociace. – Není tu nikde nick jídlu.

– Co si myslíš, že to je?

– To teda nevím. Kde se tu vzaly ty věci? Například pět psacích strojů? K čemu to může bejt?

– Možná je to veřejná písárna. Anebo nějaký utajený rekreační středisko pro spisovatele.

– Co blbneš! K čemu ti by tu měli psací stroje?!

Nálada se nám, jak vidět, poněkud zlepšila. Nebylo to už tak strašné, když jsme poznali, že nejsme v mučírně.

– Co teď?

– Nic. Počkáme.

Jenomže ono se to řekne. Nebýt té tmy, snad by to i šlo. Jenomže tma je nepřirozená. V každém člověku je někde zahnízděný atavistický strach ze tmy, z té absolutní. Nevydrželi jsme jen tak sedět.

– Hele, napadlo toho z nás, který je o něco chytřejší, – nedal by sis něco k pití?

– A kde bys to vzal?

– To máš jednoduchý. Kde jsou psací stroje, bude i nějaký pití. Vsaď se! Vzpomínáš na ten sekretář?

Byl to geniální nápad. Od té chvíle se nám líhly jeden za druhým.

V sekretáři byl skutečně malý bar. Odnesli jsme si ke krbu načatou láhev rumu, jediného pití, které jsme bezpečně poznali po čichu, a nalili si pořádného panáka. Bylo to rázem o hodně lepší. Ale ne nejlepší.

– Kdyby tu, sakra, nebyla taková tma!

Tuzemské pití jako by naše mozky popohnalo. Teď, když už jsme poznali charakter našeho vězení, začali jsme doplňovat souvislosti. Vycházelo to.

– Když je tu krb, řekl ten přemýšlivější, – musejí tu bejt taky sirky! Nepovídej mi, že je s sebou odnášejí.

Našli jsme je téměř okamžitě. Ležely si klidně na krbové římse. Ale bylo jich tam jen pár. Ještě než jsme rozškrtli první, přišel další nápad.

– Co myslíš, že dělají, když jim vypnou elektřinu? Tady na vsi se jim to musí stávat při každé bouřce.

– Co by dělali? Jdou spát.

– Ale nejdřív si rozsvítí svíčku. Budou tu i svíčky.

A byly tam. Konečně jsme prohlédli. A s mihotavým plamínkem se rázem dostavil pocit, že jsme je přelstili, ať už je to kdokoliv, že jsme nad nimi zvítězili vlastním důvtipem. Že dříve než nás popraví, stačíme jim zlikvidovat zásoby alkoholu. Byl to povznášející pocit. Pod jeho vlivem jsme si prohlíželi místnost.

Už nás nemohlo nic překvapit. Fakt, že knihovna byla zaplněna výhradně vědeckofantastickými díly, z nichž větší část byla v cizích jazycích – ruštině, angličtině, francouzštině, polštině a japonštině – jsme přijali bezmála netečně. Až jsme se dostali k polici s deskami. Na každé z objemných složek bylo napsáno jméno. Ani jedno nám nic neříkalo: Robert Zubr, Karel Houdek, Pravoslav Zweistein, Jan Zoula, Jana Zoulová, Petr Klíč, Brigitta Jánská, Igor Zelený.

Otevřeli jsme je a nahlédli dovnitř. Není důležité, co jsme si v tu chvíli řekli, skutečností však zůstává, že jsme svorně zasedli k čadícím svíčkám a v jejich slabém světle začali číst. Četli jsme a čas ubíhal. Tak jsme objevili Tajnou společnost SF a seznámili se s jejími členy dřív, než v zámku zarachotil klíč a oni vstoupili dovnitř.

Byli nepříjemně překvapeni, jak jsme se jim tam zabydleli, ale my dva jsme byli v povznesené náladě a vítali je jako své přátele. To, co jsme od nich četli, se nám většinou líbilo, rozhodně víc než podstatná část toho, co se dnes publikuje pod označením česká science-fiction.

Takže z toho nakonec byla spíš taková beseda, v níž se vyjasňovala stanoviska a pohnutky. A z níž jsme se především dozvěděli historii téhle zvláštní „literární komuny“.

Otcem myšlenky i činu byl prof. dr. Pravoslav Zweistein, DrSc. V době, kdy jsme tam byli, už bohužel nežil – ráno jsme navštívili jeho s láskou opatrovaný hrob v koutě zahrady pod mohutnou smuteční vrbou. Po odchodu do důchodu koupil zemědělskou usedlost, pěstoval zeleninu a po večerech občas psal sci-fi. První povídku napsal v 68 letech. To už se ale znal s agronomem nedalekého JZD Janem Zoulou, který se tomuto koníčku věnoval od mládí. Profesor poslal několik svých dílek do časopisů – vrátili mu je. Agronomovi se to už stalo několikrát. Tehdy možná ve starém pánovi vzklíčilo podezření, že na českou science fiction má monopol několik zavedených autorů, kteří mezi sebe nechtějí nikoho pustit – v té době navíc přišel tenhle druh literatury u nás do módy, zájem čtenářů se zvyšoval, náklady a honoráře prudce rostly. Profesor Zweistein tedy založil něco jako salón odmítnutých. Vyhledal autory, kterým se stejně jako jemu nepodařilo prorazit, nabídl jim bydlení v krásném prostředí jižních Čech a možnost psát a povídat si o napsaných věcech v kroužku přátel podobných názorů a podobných osudů.

A ti, co jeho nabídku přijali, to také tak dělali. Na jaře a v létě pěstovali zeleninu a ovoce, drůbež a drobné hospodářské zvířectvo, měli tu dokonce na smluvní výkrm dva býčky. To byl nepochybně nápad Jana Zouly a stal se pro ně nejen vítaným zdrojem příjmů, ale i přijatelnou a v jistém smyslu i příjemnou náplní všedních dnů. V zimě (samozřejmě toto dělení nebylo ani zdaleka tak absolutní) zatopili v krbu, sedli k psacím strojům a psali sci-fi, četli si je navzájem nahlas a debatovali o něm a taky o životě ve vesmíru. Těžko se tomu dá věřit, ale tvrdili nám naprosto kategoricky, že ztratili jakýkoliv zájem svá díla publikovat. Vystačili si sami. Byl to malý, uzavřený, spokojený svět.

Dokud jsme do něho nevpadli my. Major ve výslužbě Igor Zelený, který nám otevřel vrata, znal naše jména, protože oni tu měli o SF literatuře u nás i ve světě ohromný přehled, a muselo mu pochopitelně připadat jako prazvláštní náhoda, že jsme se tam objevili. Nakonec se přiznal (když jsme se už spřátelili), že nás podezíral. Myslel si, že jsme něco jako speciální komando komise SF literatury při Svazu spisovatelů a přicházíme zlikvidovat nekalou konkurenci. Reagoval bryskně a jako voják.

Způsob takovéto spisovatelské existence se nám strašlivě zamlouval, do značné míry jsme se ocitli tváří v tvář našemu dávnému snu, který už kdosi naplnil. Jen autorská „sláva“, k níž jsme si už tenkrát trochu přičichli, nám chyběla. S tímto nafoukaným, hloupým a nesmyslným vědomím jsme je začali přemlouvat, aby nám svěřili své práce, že se postaráme, aby někde vyšly. Odívali jsme tu nabídku do spousty vznešených a pochvalných slov, tvrdili jsme jim, že by to byl hřích, ba přímo zločin na české literatuře, přeháněli jsme. Nejspíš jsme to všechno dělali ze závisti. Druhý den k večeru konečně svolili. Jen major nesouhlasil, ale nakonec se podřídil většině. Tak to tu ostatně chodilo ve všem.

Loučili jsme se jako staří kamarádi. Slunce se zvolna snášelo do smrkových lesů, nedělní večer voněl posečenou trávou, cvrčci zpívali. Když jsme nasadili vypůjčený klínový řemen a vyjeli na zpáteční cestu, svíralo se nám srdce. Připadalo nám, že něco ztrácíme. A měli jsme strach, že se už nikdy nevrátíme.

Takové okolnosti tedy předcházely vzniku sborníku Tajná společnost SF. Jsou tak výjimečné, že jsme pokládali za nutné se o nich zmínit – připadalo nám, že bez jejich vylíčení by byl čtenář o něco ochuzen.

Je docela možné, že teď, kdy je tato antologie už na knižních pultech, jsme my dva šťastnými obyvateli zemědělské usedlosti ve – z pochopitelných důvodů nejmenované – části jižních Čech. Ve jménu této přitažlivé naděje, jsme si dovolili zařadit do sborníku i své vlastní povídky.

Zdeněk Rosenbaum

Ladislav Szalai

Některá podezření, vyslovená v závěru této úvodní kapitoly, nabývají na určité oprávněnosti i z hlediska faktu, že se původní verze rukopisu této knihy cestou do Ostravy ztratila a přes veškeré pátrání, vedené odpovědnými orgány poštovní přepravy, nebyla nalezena.

Pozn. autorů

ROBERT ZUBR

(Narozen 13. 5. 1959 v Kostelci nad Černými lesy, manekýn pražského Ústavu bytové a oděvní kultury, po úraze na módní přehlídce v Liberci v invalidním důchodu. Vědeckofantastické povídky začal psát během rehabilitačního pobytu v Kladrubech. Většinou jde o krátké příběhy s anekdotickým podtextem. Jeho literárními vzory jsou Robert Bloch a Nahaziro Maltamaši.)

JAK SE ŠLI ROBOTI KOUPAT

Jednoho dne po dobrém obědě se roboti rozhodli, že se půjdou koupat. Sbalili si do tašek deky, ručníky, antikorozní plavky, tranzistorová rádia, noviny, vysokofrekvenční buchty, termosku s aditivním olejem, příručku Člověk – náš vzor a ještě pár dalších věcí a šli.

Robotek Emil celou cestu otravoval. – Mně se nechce, mě to nebaví, fňukal, – a proč se vlastně musíme chodit koupat?

– To by ses mohl rovnou zeptat, proč jíme, spíme a čteme noviny, peskovala ho matka robotka, unavená, jak se jí těžké ocelové nohy bořily do písku. – Lidi to vždycky tak dělali.

– Lidi, pořád lidi, mumlal robotek. – Nikdy jsem žádnýho lida neviděl.

– Už nejsou, řekl otec robot rázně. – Ale všechno, co dělali, bylo dobré. Nesmíš nikdy zapomenout, že udělali i nás, roboty.

Na břehu zálivu rozložili deky a nastavili kovová záda slunci. Robotek Emil se štítivě brouzdal mělkou vodou. Náhle se přihnala větší vlna a podrazila mu nohy – krátce to zasyčelo a na rozčeřenou hladinu vyplulo pár velikých bublin.

– Hele, řekla matka robotka, – zase se nám utopil. Půjdeš ho vytáhnout?

Táta robot chvilku dumal a pak zavrtěl hlavou. – Bude celej zničenej, řekl. – Uděláme si večer jinýho. To už bude šestej. Abych, sakra, vydělával jen na ty součástky!

Máma lítostivě hleděla na místo, kde se pod zelenou vodou rýsovalo na kamenitém dně tělo utopeného dítěte. – Škoda, pronesla tiše. – Už jsem si na něj docela zvykla. V tomhle stejně nikdy lidi nepochopím. Nemohli mít v sobě ani špetku citu.

PRAHA OČIMA KOSMICKÝCH CESTOVATELŮ

(z časopisu Zapomenuté vesmíry)

Budete-li dlouho bloudit po málo navštěvovaných okrscích téměř zapomenutého 219. spirálního vesmíru, možná se vám poštěstí a narazíte na takzvanou Mléčnou dráhu. Téměř na jejím okraji pobíhá kolem nenápadného Slunce devět planet, z nichž jedna nese skromné jméno Země. Uprostřed Střední Evropy (což je část kontinentální kry) se nachází jedno z nejkrásnějších a nejpodivuhodnějších sídlišť inteligentních savců druhu Horno sapiens, s nimiž jsme doposud nenavázali žádné plodní ani mimoplodní styky. Toto sídliště se zove Praha, nebo také Matka měst.

Mluví-li se o krásách Prahy, cituje většina znalců nejčastěji výrok slavného kosmoběžníka Fohuy, svobodného Gonta Erpentra. Ten o ní řekl: „Slétal jsem všechny možné prostory, ale něco takového jsem ještě nemudil!“ (Mudění u Gontů znamená cosi mezi viděním, slyšením, sáním prostoru a zároveň náčrtem dědičné emoce.)Erpentrův výrok je tím významnější, že se dožil rekordně vysokého věku dvě stě dvaceti šesti miliónů let, tudíž musel vědět, co říká.

Ale již před patriarchou kosmoběžníků navštívilo Prahu mnoho cestovatelů ze všech možných vesmírů, kteří ji obdivovali z okolních výšin a modelovali si v paměti její nesčetné krásy. Byli mezi nimi významní automatičtí kronikáři jako například Qú1 z dvourozměrného vesmíru Delta Min, básníci Rosen a Baum z plazmatického fluida GGG, pasympólisti Tečka a Čárka z 12. kulového vesmíru, a dokonce i největší z Mourňáků Usel Fosa Rotobombo z Fatamorgány X – x, o němž se traduje, že to byl právě on, kdo v převleku za bájnou Libuši sestoupil hluboko ke kořenům času, aby vyvěstil Matičce měst toto proroctví: „Město vidím veliké, jehož sláva hvězd se dotýká!“

Začněme však podle dostupných – nikoli bájných pramenů.

Prvním, kdo objevil Stověžatou (tak je Praha také někdy nazývána) byl významný průkopník časového horolezectví 0 0 U, kvazistelar z domovského 219. dvojkulového vesmíru. Učinil tak v roce 2012 zemského času. Své dojmy uložil v romantickém čichospise Prahule dýmajden ain duch čichen smog. Objevitel začíná své dílo legendou, že Praha byla založena ještě před vznikem samotného 219. spirálního vesmíru, za časů tvořitelů Jada a Reda. Podle jeho slov ji vybudovali mladí Mourňáci na protest proti strohému architektonickému slohu, který se u nich zakořenil na celých deset miliard let (viz sedmidimenzní kosokoule), a později ji umístili na Zemi. D 0 0 se zmiňuje o přenádherných dýmových clonách pražských, přičemž si nemůže vynachválit, jací jsou Pražané epikurejci.

Také jiný kosmický historiograf Schlopuň Sedmilebečný nazývá Stověžatou „plodem vší sladkosti“ a “rajskou protoplazmou“. Ve svém biokvadrofonickém záznamu se zmiňuje o Pražících a Pražcích (obdoba slova Pražan) jako o „vlaze vlnivých a spektrálně měňavých“. Přirovnává je ke kyselině sírové a nadšeně popisuje jejich vnitřní sekreci. Na závěr se věnuje chuťovému rozboru Svatovítského chrámu, který pokládá za hlavní potravu všech Homo sapiens, kterýžto názor už byl dávno vědecky vyvrácen, neboť tato rasa se živí převážně fotony a protony.

V roce 4367 se v Praze zastavil na několik krátkých chvil známý psychotronik a schizolog z Ur 106. Ve svých dekomplexních víceindividuálních pamětech se o svém pobytu zmiňuje těmito slovy: „Ó Pražičko, rodičko světla temnorostlá, dopodvívám se rozúžasem: tys přezlatila hvězdnost převší hvězdně. Kde? Kdo? Kdy? Temnorost hvězdný! Světlo dopodchvělé! Rozžas přerodilý! Kam? Kudy? Proč?“

Impulsní dvoubot (dvourobot) ze soustavy časově vyšinutých vesmírůGaleta 7-17, známý svými proměnlivými jmény Sika a Saka, charakterizuje Matičku jako podivně komplikovanou, ale jinak sympatickou bytost, reagující sice poněkud zděšeně na obyčejnou časovou bouři, kterou cestovatel svým příchodem vyvolal, ale dojímavě přátelskou poté, kdy na její zdraví vypil řeku Vltavu s celým povodím.

Sika a Saka říká doslovně:

– Praha mi vyslala v ústrety stovky, ba co dím, tisíce kovových pozdravů. Nahlédl jsem, že tato bytost si zasloužíte nejlepší chvály, a proto volám: ,,Vivat, Praha!“

Roku 2042, o necelých deset let později, se procházel zátiším Zlaté uličky nenápadný vir Kamuel Irgo ze 480. spirálního vesmíru. Jeho pseudoiluzní, nadantiprostorový nástavník s úžasem a doslova „s opilou rozkoší“ zaznamenával všechny zvláštnosti lidských útrob, neboť Kamuel Irgo nebyl nikdo jiný než nejslavnější ze všech útrobopedů, jaké kdy jsoucnost zrodila. „Není zajímavějších útrob ve všech existujících vesmírech,“ prohlásil pak na útrobopedickém kongresu, konajícím se zanedlouho poté. „Jenom škoda, že i Praha, tato matka útrob, nevěnuje útrobám takovou pozornost, jakou by si zasloužily. Nikde jsem se tu téměř nesetkal s rakovinnými viry, což svědčí přinejmenším o jisté lehkomyslnosti, s jakou tu přistupují k vědeckonakažlivé práci.“

Z nesčíslných hlasů kosmických cestovatelů, kteří navštívili jedno z nejhezčích měst v bohužel téměř už zapomenutém vesmíru, jsme uvedli malou, ale snad dostatečně reprezentativní hrstku. Praha inspirovala mnohé velikány k nadšené tvůrčí práci, jež dále hlásá její slávu po všech kosmických prostorech.

Nezbývá, než se podivit dokonalosti dávno pronesené věštby, ať už ji pronesla Libuše, či Mourňák Rotobombo, a přiznat:

Opravdu, Praho, město veliké, tvá sláva hvězd se dotýká!

Vivat Praha! Vivat Pražci!

MÓDNÍ PŘEHLÍDKA

Tak jako vždycky byla i letošní módní přehlídka oděvních závodů HOMO opravdovou událostí. Konala se jednou do roka a mělo na ni přístup pouze šedesát nejvlivnějších a nejbohatších. Protože modely byly prodejné.

Kdo dal nejvíc, mohl si je okamžitě odnést domů. Tedy nechat odnést – samozřejmě. Nezasvěcený pozorovatel by sotva poznal, jaký strašlivý boj se odehrává v nitru těch úctyhodných dam, které jemným úklonem hlavy či graciézním pohybem ručky přihazovaly k vyvolané ceně tisícovky soldů. V jejich obličejích se totiž neodráželo vůbec nic, jen kovový lesk očí občas jako by zprůsvitněl.

Na módních přehlídkách oděvních závodů HOMO nebyly náhlé kolapsy z příliš vysokého vnitřního napětí žádnou zvláštností. Tentokrát vzbudil pravou senzaci model pánského dvouřadového obleku z přírodního (!) vlákna doplněný košilí z tkaného bronzu a polyuretanovou vázankou. Přítomné odvážnost použití nesyntetického materiálu zpočátku trochu šokovala – také manekýn se zdál být celý nesvůj – ale pak se rozpoutala skutečná bitva. Bylo jasné, že kdo model získá, stane se hvězdou celé nadcházející společenské sezóny.

Z klání, které vážně narušilo emoční subsystémy šesti starších dam, takže musely být spoutány integrovaným polem, vyšla vítězně Bit Ó Castlingová. Zaplatila astronomickou sumu 600 miliónů soldů, ale nejspíš jí to nevadilo – její muž byl totiž generálním ředitelem trustu, který solární destičky vyráběl.

Možná se bude zlobit, ale Bit Ó Castlingová na to nemyslela. Celou její mysl naplňovala hřejivá představa, že ostatní robotladies puknou vzteky, až si poprvé vyjde na procházku a povede na vodítku svého perfektně oblečeného člověka.

JUCHÚ!

Fotoplán přistál v křovíčku kousek za pódiem. Ters z něj vyvanul a pamětliv příkazů počítače, který zhodnotil situaci na planetě, umístil stroj do čtvrtého rozměru. Tady znali jen tři – Ters to bude mít jednoduché.

Kolem dlouhých tyčí z organického materiálu se poflakovala skupinka dvounohých bytostí. Obvyklá forma, znuděně registroval Ters, s poněkud extravagantními estetickými výstupy. Jak si může rozumný tvor takhle ověsit pouzdro, podivil se, ale vzápětí si uvědomil, že mu po tom nic není. Nenápadné, objektivní pozorování, nic víc. Takový byl jeho úkol. Trojnásobně se zvlnil a vpasoval se do jedné z těch bytostí.

– Nástup, hoši! zavelel v tu chvíli umělecký vedoucí folklorního souboru Valach, – a ne abyste to, doboha, pokurvili. Nikdo mu neodpověděl, mládenci popadli valašky, narazili si široké klobouky pevněji na hlavu a vyrazili na pódium, kde právě dívčí část souboru začínala zpívat Vysoký jalovec.

Ters, dočasně přebývající v osmnáctiletém Jurovi Pogáňovi, musel zaktivizovat i rezervní receptory, aby mohl analyzovat smršť poznatků. Stálo ho to nesmírné úsilí.

Obrovské množství bytostí, rozmístěných na terénní vlně, upíralo svá zraková čidla na vyvýšený, půlkruhovitý prostor, na němž se křečovitě zmítala skupinka tvorů s těmi prazvláštně ověnčenými pouzdry. Zřejmě jakýsi náboženský rituál využívající davové psychózy, usoudil, když zjistil, že bytosti před ním v určitých časových – avšak nepravidelných – intervalech spojují a rozpojují své horní končetiny.

S jistými obtížemi dešifroval Ters myšlenkové emise svého nositele. – Musím se dneska před Ančou blejsknout, musím! Šlo nepochybně o nějaký druh sekundárního záření, hromadícího se v záblesky s vyšší intenzitou při těsnějších kontaktech s příslušníkem opačného pohlaví. Druhotné znaky rozlišující obě pohlaví praštily Terse do čidel okamžitě.

Fázování a frekvence textu, které spolu s rituálními pohyby skupiny vzbuzovaly u příjemců náboženské vytržení, byly sice velmi neobyčejné a příčily se všem zákonům vyšší komunikace, daly se nicméně akceptovat. Smysl textu však Tersovi naprosto unikal: – Uvázali kozu u tr u tr u tr u tr, uvázali kozu u trdla... Bylo v tom nejspíš vzývání jakéhosi tajemného boha, kterého vlastní vinou ztratili, zřejmě z důvodů antagonistických rozporů mezi příslušníky obou pohlaví, z nichž jedno se zdráhalo provést oběť, k níž ji vybízelo druhé.

– Přeskoč ho, má milá, rovnýma nohama, zpívali členové folklorního souboru Valach a Jura Pogáň, který se cítil neuvěřitelně rozjařený a plný nečekané síly, se rozhodl. Teď nebo nikdy.

Plácl otevřenou dlaní do naleštěné kůže vysokých bot a ignoruje pečlivě nastudovanou choreografii vytančil z řady, aby předvedl několik sólových parádiček.

– Juchú! zavýskl a odrazil se k výskoku.

Ters, jehož pohybová čidla byla následkem nesmírné vehemence rituálu celá popletená, zaregistroval příval vůle a zmatený mimoděk akci svého nositele podpořil. Tak se stalo, že Jura Pogáň vyskočil tři metry nad hlavy ostatních členů souboru a navíc ve vzduchu následoval svou valašku v sedminásobném obratu s vrutem.

– Tož tohle, synku, to sem ešče neviděl, řekl vytřeštěnému Jurovi umělecký vedoucí, když produkce skončila. – Tumáš, zavdej si! A podal mu láhev s domácí slivovicí. Jura Pogáň stále ještě neschopný slova přiložil láhev k ústům a zvrátil hlavu.

Ters, který se zrovna pakoval, aby vypadl z těla svého nositele a z téhle divoké planety vůbec, nestačil ani pomyslet na obranu. Silná, třikrát pálená slivovice ho smetla, jako by to byl obyčejný chřipkový bacil a ne příslušník jedné z nejvyspělejších civilizací v souhvězdí Stonožky.

Jura se otřásl a vrátil se na zem. Právě včas, aby mohl vychutnat, jak se Anča se slovy, To bych do tebe nikdy neřekla, Juro, k němu přitiskla celým svým, tancem ještě rozpáleným tělem.

TAM, ODKUD POCHÁZELI

– Na týhle planetě je vlastně všechno úplně snadný. Svedlo by to i malý dítě, řekl potěšeně Kevin Craig a zhoupl se na židli. Ve skutečnosti se nejmenoval Kevin Craig. Tam, odkud pocházel, žádná jména neexistovala.

– Jo, spadne nám do hrsti sama, přisvědčil pihovatý Timothy O’Neil a obličej se mu stáhl do spokojeného šklebu. Ve skutečnosti žádný obličej neměl. Tam, odkud pocházel, nebyl obličej k ničemu potřeba.

– Myslím, že ještě tak dva tři dny a budeme to mít komplet zpracovaný. Pak je pošťouchnem, aby se do sebe pustili. No a až se vyvraždí, přiletí naše jednotky, postarají se o zbytek a připraví všechno pro nový osadníky, odříkával pěkně pomalu Craig. Samozřejmě ve skutečnosti ani mluvit nemusel. Tam, odkud pocházel, řeč dávno nepoužívali. Ale tady museli být nenápadní.

– Bude tu tma, chládek a příjemná radiace, pochvaloval si O’Neil. – Možná tu strávím pár dní dovolený, kterou dostanem, až splníme úkol. Co tomu říkáš? obrátil se na svého druha a přehodil si nohu přes nohu. Ve skutečnosti ovšem nohy neměl. Tam, odkud pocházel, nebylo tak primitivní zařízení k pohybu nutné.

KEEP SMILING, KRÁLI