Nechte se vést životem

Miloš Babiš

Copyright© 2019 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2017 by Miloš Babiš

Copyright© 2017 Illustrations and cover by Lucie Le Roux

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-304-6 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-305-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-306-0 (PDF)

Obsah

Milá rodinko, vážení čtenáři,

S Frantou do oblak

Míru zdar, pionýři vpřed

Nad Tatrou sa blýska

Lední medvědi v Chorvatsku

Bytové družstvo sponzorem dobrodruhů

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Naše karty jsou rozdány hned při narození. Můžeme se třeba na hlavu postavit, stejně s naším osudem nic nenaděláme. Neutečeme mu, ani se před ním nikam neschováme. Můžeme jet třeba na konec světa, stejně nás dožene. Nezkoušejme ho ani nijak zlomit. Neschovávejme se za hradbu peněz, v životě to tak opravdu není. Nechme se životem vést a doufejme, že dobře dopadne.

Autor

Milá rodinko, vážení čtenáři,

dovolte mi, abych Vám představil v pořadí třetí knížku určenou mým blízkým a kamarádům, ale i těm z Vás, kteří již něco četli z mých předešlých pošetilých povídek. Pro mnohé to bude možná i oživení našich společných zážitků. Že nejsem literát a nemám ani ambice se jím stát, je jasné, psal jsem to v předmluvě minulé knihy.

Moje literární aktivita v posledních třech letech ožívá pravidelně začátkem listopadu. Jsem totiž hrozně líný kupovat dárky. Ne proto, že bych nechtěl dělat radost bližním, ale co mě hrozně drtí, jsou přeplněné obchoďáky a v nich už od října halasné a donekonečna se opakující vánoční koledy. Nechci ze svých knížek dělat vzpomínky starého zbrojnoše nebo veřejný teror, jak manželka má dopoledne na pláži červené plavky a odpoledne modré. Snažím se těm, co byli u toho, připomenout pár krásných okamžiků života a ostatním dát možnost chvilku se zastavit a třeba se i zasmát, což je, jak známo, kořením života.

Knížku záměrně píšu ve stylu devadesátých let minulého století, neboť je určena mé generaci kamarádů padesát plus. Často jsem ale mile překvapen, že naše pošetilé zážitky se zamlouvají i mladší generaci, což mi dává další sílu do tvůrčí práce... Naše generace totiž měla tu krásnou příležitost prožít dětství a mládí ještě v relativní pohodě u potoka, v lese a na sportovištích. Bez internetu, který podsouvá různé druhy negací a katastrof.

Moc bych si přál, aby Vás tato kniha pošetilých povídek přiměla se na chvíli zastavit a aby na Vaší tváři vyloudila úsměv.

Váš autor

S Frantou do oblak

Jak se pár let před pádem komunismu začal uvolňovat režim, lidé pozvolna nasávali „západní móresy“. A ne vždy jen ty špatné.

Jednoho dne přišel ke mně domů můj bývalý učitel z autoškoly Franta Procházka. V jeho dychtivých očích jsem poznal, že má za lubem určitě něco pošetilého.

„Pojď, uděláme s kamarády rogalový kroužek, dáme dohromady pár bláznů a budeme lítat,“ povídá.

„To bude moc supr!“ odpověděl jsem.

I přes mou roztěkanou povahu s velkou dávkou lehkovážnosti mi něco ale napovídalo, že já jistě nebudu ten pravý adept létání. Již v časném mládí jsem sám sobě totiž zakázal jezdit na motorce a létat na čemkoli výš než jeden metr nad zemí. Přesto jsem k létání vzhlížel vždy s úžasem. Chtěl jsem to zažít, anebo aspoň trošku vyzkoušet.

Slovo dalo slovo a najednou nás bylo víc než dvacet. Začali jsme se pravidelně scházet v bývalé autoškole, hned pod naší základní autoškolou v Říčanech. Nečekal jsem, že tady a v okolí je tolik bláhových aviatiků-amatérů.

Projekt jsme odstartovali pěkně zostra. Nejprve jsme sháněli technické plánky, pak duralové roury nezbytné na výrobu prvních draků typu Standard. Dacronový materiál už bylo možné také získat, šikovné ruce švadlenek, většinou z řad našich manželek, nám ochotně ušily první plachty. A naše zlaté ručičky techniků pak za krátký čas vyrobily první dva prototypy kluzáků Standard s klouzavostí pouhých jedna ku čtyřem. To znamená, že rogalo na čtyřech metrech letu klesne o jeden výškový metr. Ale my jsme věděli, že tato hodnota se nechá trochu – někdy i více – vylepšit za silnějšího protivětru.

Další nastupující fází bylo opatrné poskakování na okolních kopcích okolo Ondřejova, hlavně na Čerčanském chlumu. Sousední kopec zvaný Vepřík byl k létání celkem příznivý – bez okolní vegetace a situován na západ, odkud fouká většinou i spojitý vítr.

Významnou osobností, která vstoupila do našich řad, byl „aviatik“ Jan Němec. Takový aviatik-samouk, který rozuměl všemu, a nejvíce létání. Honza byl můj soused ob jednu ulici, a tak jsme trávili dost času u něho v garáži. Připravovali jsme rogala a postupně je i technicky vylepšovali. Honza kromě toho, že vše věděl, měl ještě jednu zajímavou vlastnost. Ze zásady se vždy a všeho bál a pro svoji opatrnost pokaždé způsobil nějaký malér.

„Fouká to do sedmi metrů od západu, nepojedeme to zkusit na Vepřík?“ volá mi jednou. Občas jsem také poskakoval a o létání jsem už něco věděl, ale moje opatrnost a respekt k létání v ten den byly skutečně na místě.

„Honzo, dnes bych radši nelétal. Řekl bych, že fouká vo hodně víc než sedum metrů,“ což nám jasně dokazovaly ohýbající se koruny stromů za oknem.

Ovšem nedalo mi to a jel jsem s ním.

Celkově naše aviatické výpravy zpříjemňovala Honzova stará Škoda Popular. Ne proto, že by si Honza hrál na majitele veterána, ale jeho spořivost ustrnula právě v době vlastnictví tohoto automobilového modelu, a tak jsme zkrátka jezdili desítky let starou Škodou Popular. Takže jsme přijeli na místo Honzovým populárem a anemometr v tu chvíli ukazoval pěkných proměnlivých dvanáct. Nato, že se Honza všeho bál, řekl odhodlaně:

„Jdeme na to.“

Stroj jsme kompletně sestavili, vítr zesílil, ale oba jsme se tvářili, že vlastně o nic nejde. Pomohl jsem Honzovi vynést rogalo pod Vepřík.

„Parde, dej bacha, nějak to moc fouká,“ říkám.

Ale to už bylo pozdě, protože Honza se právě pozvolna rozbíhal z kopce proti větru. Zrovna ve chvíli, kdy se chystal hrazdu potlačit, přišel prudký poryv větru. Hned jsem si vzpomněl na americké stíhačky Harrier s kolmým startem. Proč? No to proto, že Honza doslova vystřelil kolmým startem do výšky několika desítek metrů. Tady končila už veškerá sranda. Nikdy nezapomenu na zděšený výraz v obličeji pilota a hlavně na svůj pocit beznaděje, že mu nemůžu nijak pomoci. Maximálně držet palce.

Jak poryv větru zničehonic nastoupil, tak naštěstí také náhle ustal a Honza polostřemhlavým, poloklouzavým letem skončil pod Vepříkem v oranici. I ošetřující lékař říčanské traumatologie byl překvapen, že to odnesla jen nalomená žebra a že k úplnému uzdravení stačil týdenní pobyt v nemocnici. Zato rogalo! Už ani nebylo co opravovat.

Následující období přineslo ještě pár drobnějších úrazů, celkově však naše aviatické kousky pomalu, ale jistě odeznívaly.

Ústřední postavou, která se od aviatiky neodchýlila, byl „skalňák“ Franta Procházka. Když se náš kroužek rozpadl, Franta se u sebe doma v garáži pustil do konstrukce „motoráků“. Jejich vývoj šel poměrně čile dopředu a za dva roky tohoto domácího výzkumu už Franta létal nad Mnichovicemi s osedlaným Standardem s motorem z Trabanta. To byl vcelku velký pokrok, na tu dobu něco neslýchaného, ale o to více nebezpečného.

Franta se proslavil lecčím, hlavně však konstrukcí rogal a svou typickou lehkomyslností. Začátkem září se konal v Čáslavi letecký den. Toho času měl Franta doma již dva plně funkční stroje a hlavně syna, který chodil do šesté třídy. Ač v tu dobu bylo Frantovi hodně přes padesát, hrdě vyrazil do Čáslavi. A jak jinak než se svým synem. Přitom každý na svém vlastním stroji. Když nám Franta vyprávěl, že ani nevěděl, kde a jak se mu kluk při letu do Čáslavi ztratil, nikdo z nás ani nedutal. Tahle historka nám – tenkrát již všem tátům od rodin – naháněla husí kůži po celém těle. Naštěstí vše dobře dopadlo, Frantův syn přijel do Strančic vlakem a Franta přiletěl.

Na nějaký čas se pak Franta odmlčel. Navíc definitivní rozpad našeho aviatického kroužku způsobil, že jsem se s ním neviděl několik let. Mezitím jsem začal podnikat a s manželkou jsme budovali rodinnou firmu.

Uplynula řada let a na naše aviatické zážitky jsem skoro zapomněl. Až jednou se znenadání u mne ve firmě opět zjevil Franta. A s nápadem.

„Nechceš se proletět ultralajtem?“ říká odhodlaným hlasem.

Jak jsem již řekl, k létání mám vřelý vztah, a tak mne napadla jediná možná otázka.

„Kdy?“

„Já ti zavolám, až bude v Nesvačilech na letišti volné éro,“ odpoví Franta s úlevou v očích.

Za týden se ozval.

„V pátek v jednu pro tebe přijedu do firmy a ultralajt je pro nás rezervovanej!“

Byl jsem natěšený jak malý kluk.

„Okolo půl druhé budu lítat nad servisem, tak mi zamávejte!“ instruoval jsem patřičně všechny své zaměstnance.

Opravdu Franta přijel s přesností aviatika ve 13:00 a nic nebránilo uskutečnit náš společný let. Frantova stará otlučená škodovka mi jasně říkala, že finanční zátěž za půjčení ultralajtu půjde za mnou, což nevadilo, neboť dobrodružství je dobrodružství. Jako nastupující podnikatel jsem nebyl zásadně proti, hlavně jen letět a zažít pořádný adrenalin.

Cestou na letiště do Nesvačil jsme krátce zavzpomínali na naše letecké začátky a oba jsme se ujistili, že je škoda, že se náš klub rozpadl. Čím víc se blížilo letiště, tím víc ubývalo společných témat. Najednou mne napadla pragmatická otázka:

„Kolik máš, Franto, nalítaných hodin na ultralajtu?“

Odpověď na sebe nedala dlouho čekat. Byla velmi sebevědomá a přímá.

„To je moje první samostatná hodina letu bez instruktora.“

Trochu jsem zalapal po dechu, ale nedal na sobě nic znát.

„Tak to bude aspoň dvojitá premiéra. V ultralajtu jsem taky ještě neletěl.“

Naše pohledy se střetly jen krátce, ale přesto nám oběma hodně napověděly.

Letiště bylo ještě pár kilometrů daleko, a tak jsme měli čas ujasnit si, kam poletíme. Přestože Frantovi bylo tou dobou hodně přes šedesát, zamiloval se do mladé třicítky, úřednice na Městském úřadu v Říčanech.

„Slíbil jsem jí, že tam budeme okolo druhé hodiny a že jí zamáváme. Bude na nás čekat,“ říká Franta. „No a co ty? Kam se chceš podívat?“

„Nad servis a pak ještě uvidíme.“

Bylo polojasno, místy mezi obláčky prosvítalo jarní sluníčko.

Blížili jsme se k letišti. Teprve při pohledu na zaparkovaná letadla jsem začal chápat vážnost situace.

Komisní letový inspektor překontroloval Frantovy potřebné dokumenty, já zaplatil poplatek a nic už nestálo v cestě našemu letu. Ochotný letový personál vytlačil ultralajt z hangáru a ujistil nás, že palivová nádrž je plná. Dostali jsme helmy s interkomem a s upozorněním, že po narolování na dráhu musíme počkat na pokyn z řídicí věže.

Vše šlo podle plánu.

Franta natočil letadlo a z interkomu se ozvalo:

„Start povolen, dráha 315 volná k odletu!“

„Miloši, co mám dělat?“ ptá se mě Franta do sluchátek trochu zmateně. „Tady jsou tři dráhy. Jedna vpravo, druhá vlevo.“

„Žádný problém,“ odpovídám s ledovým klidem, „vezmi to tou prostřední.“

A opravdu. Z věže se nic neozývalo. Teprve v tu chvíli jsem si uvědomil, že Franta má dnes opravdový první let bez instruktora. Vytočil motor na plný výkon, a když se nám pole pampelišek slilo do jednolité žluté barvy, byli jsme najednou ve vzduchu.

„Kam chceš letět?“

„Máme hodinu a půl, rád bych se podíval nad Čerčanský chlum a pak nad servis.“

Připadalo nám, že nad Chlumem jsou jen malé mráčky.

„Tak se tam mrkneme, je to jenom kousek,“ říká Franta.

Z malých mraků se najednou staly mraky větší. Když jsme do nich vlétli, Franta jen zděšeně vyjekl:

„Co mám dělat?“

„Udělej třistašedesátku a letíme pryč,“ odpovím mu pragmaticky, přestože nejsem aviatik.

Zanedlouho se objevil servis a zaměstnanci na nás srdečně mávali. Dali jsme několik nízkých přeletů a hurá nad Obecní úřad do Říčan.

Věkový rozdíl více než třiceti let oproti partnerce vyvolával ve Frantovi notnou dávku odvahy. Měl chuť se předvést. Asi jsem do poslední chvilky netušil, do čeho jdu. Když Franta usoudil, že vidí siluetu Městského úřadu, začal prudce točit třistašedesátky, až nad městem nabral děsivou výšku. V tu chvíli nevím, zda se vzhlédl v náletech kamikadze nebo ve válečných leteckých filmech. Jedno bylo jisté, střemhlavým letem jsme se řítili na úřad. K mému úžasu jsem v jeden moment viděl chodcům na náměstí i tkaničky od bot. Franta hbitě potlačil do další třistašedesátky. A ještě jednou! Teprve až když viděl, jak mu jeho láska v roli úřednice mává, nabyl dojmu, že jsme udělali, co bylo třeba. Zvolna obletěl Říčany a hurá na letiště. V tu chvíli jsem měl pocit, že vše už je za námi. Mám rád živé hrdiny.

„Dráha 315 volná k přistání,“ ozvalo se z věže letiště.

Franta asi viděl hodně válečných filmů o létání, takže i v tomto stylu provedl přistání. Z letové dráhy v plné rychlosti rovnou do hangáru. Řídící letového provozu z toho málem dostal infarkt. Vystřelil z řídicí věže, doběhl k našemu letadlu a křičel:

„Vy už si tady letadlo nikdy nepučíte! Tohle jsem tady ještě za ty roky, co tu sloužím, neviděl.“

A to také byly mé poslední kroky v aviatice.

Míru zdar, pionýři vpřed

Jirkova babička bydlela v malebné vísce těsně pod Blaníkem, v Daměnicích. Do sametové revoluce bylo ještě poměrně daleko, ale rozdíl mezi námi Říčaňáky a místními domorodci z Podblanicka byl patrný. Tady jsem na vlastní oči viděl snad poprvé, kromě televizního seriálu Chalupáři, jak vypadá čepice zmijovka – nedílná to součást oděvu místních mladých chasníků. Byla to právě asi tahle ničím nefalšovaná atmosféra, můžeme-li tomu tak říkat, která nás každé prázdniny táhla do Daměnic. Koupili jsme několik soudků piva, většího pašíka a společně vyrazili na prodloužený víkend. 

V té době bylo skoro jedno, jestli na víkend jedete v pátek nebo ve čtvrtek. Nikoho netrápilo, co zaměstnanci dělají, nebo zda nepřítomnost v práci nenaštve zákazníky. No prostě absolutní pohoda. Tak jsme pochopitelně všichni vyrazili už ve čtvrtek ráno, abychom stačili postavit stany a řádně narazit sud. Kdo měl přece jenom menší problém, skočil k doktorovi pro „omluvenku“ a přijel až později odpoledne.

Jirka Prochy pracoval na dráze a byl hlavním organizátorem našich spanilých výprav. Jako veliký srandista nám po pár vypitých pivech vyprávěl historky o průvodčích a z železničního depa. Vždycky zdobily krásné chvilky u ohně. Jak stoupala hladinka, Jirka si nikdy neodpustil, aby nám nezazpíval písničku Na železnici, dějí se věci, na dráze jsou zaměstnaní švarní mládenci... Ještě předtím, než se prasátko upeklo alespoň na povrchu do růžova, trápil nás z pohledu na točící se prase velký hlad. Každý rok stejná písnička. Proto Jirka přinesl velikou přepravku od brambor, plnou různých konzerv: vepřové ve vlastní šťávě, trenčanské fazole s klobásou, chalupářský guláš ve skle a další pochoutky. Rád na ně vzpomínám, protože s železnou pravidelností, když se druhý den ráno válely okolo ohně nedopečené krvavé vepřové kosti, s radostí jsme se vraceli právě k bedně od brambor a mlsali. Jirkovi to dělalo ohromnou radost.

„Jen jezte, mám jich doma ještě dvě plné skříně,“ říkal a myslel tím velké šatní skříně. „Fasujeme je na dráze roky, jako deputát, a ani náš pes je už nežere.“

V tu chvíli jsem si vzpomněl na vysílání Československé televize, která hlásala do světa, že Lech Walesa přivedl stávkami „polský lid až na hranici bídy“ a že „polský lid nemá co jíst“. Nezaváhal jsem ani na okamžik.

„Co chceš za ty dvě kredence konzerv?“ zeptal jsem se.

„Nic, ale některé jsou možná už trochu prošlé,“ dodal rychle.

„To nevadí, zítra pro ně přijedu.“

Zaplnil jsem konzervami svoji škodovku 1000 embé až po střechu – plný kufr (pravda, nebyl moc velký) a zbytek na složených sedačkách. Plán byl naprosto jasný: jedeme zachránit polský lid. V té době u nás kolovaly historky o originálních džínech, jako byly páče, štrausky, levisky, wildcuty, a nevím jaké další, také kosmetika světových značek se dala v Polsku koupit za babku. Plán vypadal dost slibně – že naše konzervy vyměníme a že pak budeme všichni vonět, nosit zápaďácké džíny a super trika. Budou zdobit naše nerozvážná mladá těla. Můj spoluhráč z rugby měl otce lampasáka, dost vysoce postaveného, který prováděl v socialistických podnicích technické kontroly na nákladních vozidlech. Byla to funkce lukrativní, protože stanice STK ještě moc nefungovaly, a jen libovůle důstojníka naší lidové armády posoudila, co bude jezdit na silnici a co ne. Nechci nikomu sahat do svědomí, ale byl to právě Igorův táta, kdo rozhodoval o tom, co se z provozu vyřadí a co se v provozu ponechá.

Koncem jara, no spíše začátkem léta, jsme se s Igorem potkali na hřišti.

„Kam jedeš na dovolenou, Igore?“ ptám se.

„Ještě nevím, manželka také ne, tak pojedeme asi na vodu na Soumarák jako každý rok.“

„Mám geniální plán,“ říkám mu. „Vezmi svoji Avii a pojedeme vydělávat do Polska.“

„Ty ses úplně zbláznil, na Polákovi ještě nikdy nikdo nevydělal.“

„Ty snad nevíš, co se v Polsku říká? Lepší špatný kšeft než dobrá práce!“ To jsem věděl, ale nehodlal jsem se přece podceňovat.

„Mám doma od kamaráda dvě plné almary nádražáckých konzerv, a když dokoupíme lentilky, pár banánů a kafe, tak to bude rána jako blázen.“

No, chvilku Igor kroutil hlavou, pak mu vše docvaklo.

„Jsi génius, jedeme!“

Do téhle velké hry jsem tehdy ještě obsadil svého šváru Honzu, moji sestru, Igora s manželkou a samozřejmě Ivu. Našim drahým polovičkám se plán zprvu moc nezamlouval: převažovaly otázky a nedostávalo se odpovědí.