Když naprší,

zase uschne

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2005 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-065-6 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-066-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-067-0 (PDF na CD)

 Nikdy se nestalo, aby Veronika Kapsová zvedla na ulici hlas. Teď však zaječela tak, že jí naskočila husí kůže. „Nebijte ho!“ Až jí hlas přeskočil a odrazil se hrozivou ozvěnou od domů ulice. Zastavila se na chodníku a sledovala, co její zákrok udělá. Ti dva násilníci byli před ní asi třicet metrů. Přestali do nebožáka kopat, jeden se po ní ohlédl, ale hned otevřel dveře tmavého vozu, který stál u chodníku a kterým zřejmě přijeli, a vzpouzejícího se muže nacpali na zadní sedadlo. Blízko nich stáli dva mladí lidé. Zastavili se a přihlíželi. Byla to nezvyklá situace, proto se Kapsová nedivila jejich zájmu. Auto vzápětí odjelo. Se zhasnutými světly. To proto, že byla noc? Na Národní třídě v Praze je v tu dobu vidět skoro jako ve dne.

 „Zhasnul, aby nebylo vidět na číslo,“ řekl mladík k Veronice Kapsové. Tvářil se dychtivě, byl svědkem únosu. Měl na sobě bílou lyžařskou větrovku. „Nevšimla jste si čísla?“

 „Je mi líto. Ještě se celá třesu.“

 „Ono chodit v tuhle dobu v noci po Praze je riskantní. Tady se ulice vylidní až po třetí hodině,“ řekl a objal mlčící dívku kolem ramen, jako by ji chtěl před případnými riziky chránit. „Já to vím dobře, protože tu kolem čtvrtý jezdím na kole. To je ulice moje. Zavolám to policajtům.“

 „A co jim chcete říct?“

 „To je fakt. Co bych jim asi tak řekl? Že dva chlapi středního věku a asi i vzrůstu zmlátili a unesli na veřejné ulici třetího. Bránil se, ale marně. Všichni tři měli kravaty a mluvili jinak než česky.“

 „Alespoň jste mu měl přispěchat na pomoc, nebyl jste od nich daleko,“ řekla profesorsky nabádavě.

 „Tos měl, Evžene,“ Dívka, až dosud mlčela. „Ta paní alespoň křičela.“

 „Stálo to za to,“ řekl Evžen, v jeho hlase byla stopa obdivu.

 Kolem přešlo několik lidí, ženy měly večerní róby. Za nimi se táhl oblak obtížně definovatelné vůně. Muži si hlasitě sdělovali názory na něco, co zřejmě souviselo s právě minulým večerem. Pokud si předešlé scény všimli, nedali to najevo.

 „Ale policajtům bychom to měli říct,“ řekl mladík posléze a vyndaval z kapsy telefon.

 „Já jdu. Dobrou noc. Už z ní moc nezbývá.“ Řekla Kapsová a šla.

 Uvědomila si, že má před sebou nejhorší úsek cesty. Jindy by jí to nepřišlo, ale bezprostřední zážitek způsobil, že ji ovládl strach. Musela z Národní třídy přejít kolem Jungmannova pomníku, pak Jungmannovou ulicí a krátkou Palackého do Vodičkovy ulice. Nebylo to daleko, ale teď se jí cesta zdála být nekonečná. Vyhýbala se pokřikujícím výrostkům, pod paží tiskla kabelku a snažila se nepohlédnout nikomu do tváře. Roztřesená zahnula do pasáže, kde měla byt. Pasáž se na noc nezavírala, byla plná výklenků, kde se povalovali opilci a narkomani a odkud se ozývaly zvuky, ze kterých šla hrůza.

 Ve dne to tady splývalo s ruchem přecházejících nohou a neurčitým hlaholem hlasů, v noci tudy procházela policejní hlídka; teď policisty nebylo vidět.

 Skupina lidí ve večerním se hlasitě dohadovala, kde seženou taxi a kolik asi v tuhle dobu stojí.

 Nedalo se nic dělat. Když chceš, Kapsová, najít svoji postel, musíš za ní vyrazit. A nezavírej oči, jinak šlápneš na nějakého opilce, který by tě třeba chytil za nohu. Nikdy tu žádného neviděla, ale teď si byla jistá, že když si nedá pozor, že ji bude určitě obtěžovat. Bože, kde to žijeme? Co ten magistrát dělá? Proč nikoho z kolegů nenapadlo ji doprovodit? A výtah je až na konci, hned za květinářstvím, které by mělo být v noci osvětlené, zářivka tam bliká, zaplaťpánbu.

 Vzrušující otázka: proč není zamčeno? Otázka, která budí strach. Ve dne je pasáž oddělena od soukromého prostoru průchodem, který je vždycky zamčený. Nějaký obyvatel zadního traktu se vracel pozdě domů a zapomněl zamknout nebo otevřel dům kdekomu, kdo se namanul. S bušícím srdcem otevřela dveře, za nimi bylo světlo. Nikde nikdo. Má zamknout? Zamkla a šla chodbou k výtahu.

 Zázrak! Výtah reagoval na její výzvu a přihrkal dolů. Teď ještě chodba ve třetím patře.

 Ťuknutím na vypínač rozsvítila světlo, klíče do ruky. Ulevilo se jí, když za sebou zavřela dveře bytu. Opřela se o ně a hluboce oddechovala.

 „To bylo strachu a zbytečně, Kapsová, Kapsová.“ Obvykle mluvila sama se sebou jako s druhou osobou. Dům, ve kterém bydlela, byl masivní cihlový dům postavený někdy ve třicátých letech dvacátého století, proto by ani křikem nikoho nerušila. Kdo tady žil, žil v přísné izolaci od druhých lidí. Když pak stála v koupelně a pouštěla na sebe vlažnou vodu, přiznala si, že je lépe se krátce strachovat než dostat po hlavě a čekat někde v chirurgické ambulanci na ošetření a odpovídat policajtovi na otázky, proč se v noci toulá po ulici.

 Teď, když se jí všechno v hlavě rozleželo, uvědomila si, že přece jen viděla něco, co by mohlo policii zajímat. Čísla si nevšimla, ale zahlédla na kufru z lesklého kovu vyvedené písmeno CH. Švýcaři přece nejsou v EU, proto ono CH tam stálo samostatně jako doklad povýšené suverenity. Určitě to bylo CH.

 Má policii volat hned, nebo počká do rána? Ráno si to určitě rozmyslí a pustí všechno z hlavy. Jako ten kluk v lyžařských ponožkách, který nevěděl, co by policii řekl. Ustálila se na názoru, že to byl exhibicionista, tedy člověk nespolehlivý.

 „Hlásil vám někdo únos z Národní třídy?“

 „Tak moment, paní. Říkáte únos? Kdy se to mělo stát?“

 Podle hlasu, kterým jí odpovídal, ho jen tak nějaký únos nevyvede z klidu.

 „Kolem druhé hodiny. Jeden svědek vám měl volat.“

 Na druhém konci bylo ticho, asi pátral po hlášení.

 „Tak tu nic nemáme. Řekněte mi, co jste viděla.“

 Řekla mu všechno, i o tom CH.

 „Stačil jste si to zapsat?“

 „Všechno to je na disku. Ještě prosím jméno a adresu, včetně telefonu.“

 Proto ten kluk nevolal. Nejlépe je schovat se do anonymity.

 „Já nebudu zítra doma.“

 „Jestli jste zaměstnaná, dejte nám adresu a telefon. Nebudeme vás zbytečně obtěžovat.“

 Když už usínala, vzpomněla si na něco, vstala a zapnula počítač. Internetu zadala úkol vyhledat heslo „kratér“. Byl tam obrázek kratéru vykopaného v Mykénách. Podle odhadu se do něj mohly vejít 2 až 3 litry. Možná i víc.

 Každá solidní univerzita pořádá čas od času vědecké konference, na kterých předkládá odborné veřejnosti výsledky svého bádání. Účast zahraničních hostů je žádoucí, bez nich by konference ztratila třpyt. Proto se dlouho připravuje, jedná se v komisích, píší se referáty, zajišťují se finance, protože takový podnik je všestranně dost náročný. Což je synonymum pro drahý, tedy finančně náročný. Jde ovšem o prestiž, proto by se hosté neměli ubytovat v koleji, odkud byli vypuzeni studenti. Toho si byli univerzitní hodnostáři vědomi a k všeobecné lítosti se právě tohle nepodařilo zajistit. Hotely v Praze jsou nekřesťansky drahé a několik evropských učenců svým vlivem váží asi tolik jako jedna popová hvězda. Podobné nedostatky musíme vyvážit srdečným přijetím a individuální péčí.

 Jinými slovy, úroveň konference bude trochu ušmudlaná, protože nemáme na víc. Dáváme přednost myšlenkám před honosnými reprezentačními prostorami.

 Profesorka Kapsová, která reprezentovala historickou katedru, věděla, že Oswin Murran napsal celou řadu podnětných a patrně i objevných prací z řecké historie. Díky internetu i výměně informací mezi řadou světových odborníků byla pražská škola schopna pozvat mnoho významných evropských znalců sokratovského období. Do ruky se jí dostala Murranova práce A Symposium on the Symposion. Byla už přes deset let stará, ale to nic neměnilo na její kvalitě. Profesor Murran byl sedmdesátník, určitě mu tolik bylo, ale měl pořád dost sil i na odborné spory.

 „V Praze je v tomhle čase krásně. Jaro ještě neochablo a léto ho nestačilo vytlačit. Až poslední ledovec zmizí v moři, zmizí i golfský proud – a pak nám běda. Budeme tu mít asi jenom dvě roční období. Léto a zimu. Jsem docela rád, že mi je už tolik let, ale svým vnukům to nepřeju.“ Říkal to s nepředstíraným zaujetím a lidé, kteří byli kolem něj, souhlasili.

 Zasedání konference, kterou pořádala fakulta, jejíž členkou byla profesorka Kapsová, sice ještě pokračovalo, ale sekce homérského období se pro ten den vyčerpala tak brzy, že Kapsová pokládala za povinnost hostitelky vzít staršího profesora pod svou ochranu. Seděli v poloprázdné učebně, u oken postávalo pár účastníků konference, kteří si ještě vyměňovali názory. Ke Kapsové přisedl profesor Blažek z Olomouce, kde na univerzitě pátral v dědictví Římanů a jeho vlivu na slovanskou mytologii. A Řekové měli k Římanům blízko, proto s nadějí, že se dozví něco, co nezná, pilně pročítal své poznámky z proběhnuvších referátů a z diskusí k nim.

 „Kolik těch vnuků máte, pane profesore?“

 Murran se pátravě zadíval na Blažka, jako by ho teprve teď vzal na vědomí, a po kratší úvaze řekl, že asi čtyři.

 Teď zase uvažovali Kapsová s Blažkem nad tím neurčitým stanoviskem k počtu potomků starého Murrana. Buď je na tom tak, že spočítat členy své rodiny mu dělá potíž, rodina může být nepřiměřeně rozrostlá, nestačí se v ní orientovat, nebo je to něco jiného, do čeho jim nic není.

 „Omlouvám se,“ řekl Blažek k Murranovi a obrátil se na Kapsovou česky: „Myslím, že bychom mu měli dát volno, aby si po obědě schrupnul. Pak ho vyzvedneme a někam s ním vyrazíme.“

 Nečekal, co na to Kapsová řekne, a hned to Murranovi nabídl. Vypadalo to, že se trefil.

 „Souhlasím docela vřele. Uděláme si pravé řecké symposion.“

 „Symposion? Dokonce pravé řecké? To asi nepůjde.“

 „Proč ne, paní profesorko.“

 „U nás byste nenašel hospodu, kde bychom mohli ležet na zemi. A pak jste zapomněl, že se takových symposií nesměly zúčastňovat ženy.“

 „To není tak docela pravda, paní kolegyně.“

 „Já vím, směly tam prostitutky, umělkyně a hetéry. Nerada bych byla povýšena do tohoto stavu.“

 „To by poskytlo zajímavý podnět k úvaze.“ Blažek se významně uchechtl.

 „Pokud máte na mysli takové řecko-české symposion, kde se nebudou chlapi přetahovat o to, kdo spáchal víc hrdinských činů, tak souhlasím.“

 „Ano, paní kolegyně. Po třech kratérech se jde spát. To platilo i v Řecku pro slušnou společnost. Omluvte mne, prosím.“

 S omluvným úsměvem se profesor vydal na toaletu.

 „Kolik litrů měl takový kratér?“ zeptal se Blažek

 Otázka Kapsovou zaskočila.

 „Víte, že si to teď nevybavuji? S ohledem na to, že se míchalo víno s vodou, to nemohlo dělat méně než litr a určitě ne víc jak pět.“

 Proboha, vzdychl v duchu. Pět litrů? To měli ti Řekové tak bohatýrský organismus?

 Na Blažkovu otázku, zda by se neměli zeptat profesora, řekla s výrazem mírného zděšení, že ne. Podívá se doma do nějaké literatury.

 „Kolem toho míchaného vína panuje plno nedorozumění,“ řekl Blažek. „Nemíchané víno se nedalo pít, protože to byl vinný extrakt. Bylo to husté jako sirup. Nějak to asi odpařovali, takže z toho byla podivná omáčka, plná amfora představovala mnohonásobně víc vína. Víno vyváželi, kdyby ho takhle neupravovali, nic by nevydělali. Nikde jsem se o tom nedočetl, ale tak si to vykládám.“

 „Takže to je váš příspěvek k starořeckým reáliím?“ Znělo to sice trochu ironicky, ale Blažek mírnou ironii přehlédl.

 „Nad čím to hloubáte, drazí přátelé?“ zahlaholil profesor, který se uspokojen vracel.

 „Nad tím kolik se toho na takovém symposiu vypilo.“

 „To je jednoduché a můžete si míru odvodit z poučení, které nabídl svým vrstevníkům Eubúlos. Měl smysl pro legraci, které je člověku třeba. Jak jistě víte, kratéry se různě míchaly. Mám na mysli poměr vína a vody. Tři pro střídmé pití. Kdy se člověk nechtěl opít. První pili na zdraví, druhý na lásku a radost, třetí na dobré spaní. Kdo měl rozum, šel po třetím kratéru na lože. Nejvyšší počet vypitých kratérů bylo deset. Patří sem vřava, ostuda, stráže a nakonec je šílenství a házení nábytkem. Staří Řekové se nijak nelišili od našich současníků.“

 Uvažovali nad tím, co bylo řečeno.

 Kapsová uvažovala nahlas: „Tři kratéry na dobré spaní?“ Protože přitom udiveně vrtěla hlavou, připojil profesor Blažek, že u nich na Moravě by to nebylo nic zvláštního. Pokud má na mysli, že by to sama nezvládla.

 „Pane profesore,“ řekla po chvíli Kapsová, když uvážila, zda se jí Blažek nechtěl svou poznámkou dotknout, „doporučujeme toto: Pokud nemáte jiný návrh, tak vás teď kolega Blažek dovede do Karolina. Musíte si odpočinout a my vás v době, kterou určíte, vyzvedneme. Pak vás zavedeme tam, kde rektor pro naši konferenci koná ono zmíněné symposium.“

 Rektor uspořádal setkání s účastníky konference. Bylo to zvykem, profesor však nedal najevo, že by o tom věděl. Teď s návrhem souhlasil. Protože byly dvě hodiny, řekl, že bude zcela fit o sedmnácté hodině.

 „Dobře, v pět hodin před vrátnicí v Karolinu.“ Exkluzivní hosté univerzity tam měli k dispozici několik pokojů, a protože v tuto dobu žádná fakulta neměla významného hosta, dal historické katedře kvestor univerzity právě tyto pokoje k dispozici.

 O hosta bylo postaráno. „Asi taky půjdu domů, nemám to daleko.“ Podobná jednání byla Kapsové zhluboka protivná. Na hostesku nebyla školená. O Murrana se starala dobrovolně z pouhé zdvořilosti a z úcty k jeho vědeckému věhlasu. Obavu, že si na to host zvykne a bude si její služby vyžadovat, si zatím nepřipouštěla.

 Blažek ji s jistými rozpaky, které nemohla přehlédnout, oslovil: „Když dovolíte, doprovodím vás. Nejsem tu doma, a tak se mi přechodně změnil životní prostor.“

 „Neměl jste jít s Murranem do Karolina?“ zeptala se stroze, když se přiřadil k jejímu boku.

 „Říkal, že trefí. Proto jsem ho svěřil osudu.“

 Nedalo se říci, že by ji to těšilo. Chvíli uvažovala, jaký vliv může mít změna Blažkova životního prostoru na jeho potřebu ji doprovodit. Byl to elegán, podle jejího odhadu měl vlasy sestřiženy tak na centimetr délky, tedy podle stávající módy; zatím byly husté, byl štíhlý, čtyřicet let na něm nebylo znát. Sako měl ze šedivého tvídu a kalhoty z vlny téže barvy. S jistou nechutí vzala na vědomí, že o sebe dbá. To nebylo na jejich katedře zvykem.

 Chvíli šel vedle ní a mlčel. Pak se zeptal: „Co dělá docentka Kopečková?“

 „Kopečková?“ musela se zorientovat. „Myslíte Boženu Kopečkovou?“

 „Ovšem. Chodili jsme k ní přece na seminář. Dělala to pro všechny obory. Řecko-římský pantheon. Mluvila o nich tak zapáleně, myslím o bozích, že měl člověk dojem, že se k nim musí modlit.“

 „Podle toho jste musel chodit se mnou, ale na vás se nepamatuji. Já jsem se tam ovšem moc často nevyskytovala. Všechno, co tam řekla, si mohl člověk přečíst v literatuře. Snad jen ten zápal pro věc byl autentický.“

 Přemýšlel.

 Když přecházeli vozovku, zeptal se: „Jak se jí daří?“

 „Pokud myslíte Boženu Kopečkovou, dobře. Už dobře. Umřela.“

 Zjištění, že dotyčná už není mezi živými, na něj neudělalo dojem. Alespoň nedal nic najevo. Kolem nás neustále někdo umírá.

 Když zakopla o vyčnívající dlažební kostku, chytil ji za paži.

 „Byla jste vždycky dost nešika. Co do tělesné zdatnosti. Omlouvám se. To nebylo vhodné připomenutí.“

 „To tedy opravdu nebylo.“

 Uznal to kajícně, ale neomluvil se.

 Sama se za nešikovnou nepokládala. Jak na to nepříliš lichotivé hodnocení přišel?

 Byli uprostřed Václavského náměstí, kousek od Vodičkovy ulice. Když se s ním loučila, řekla: „Hledejte inspiraci mezi houfy turistů, jen pozor na kapesní zloděje. Jsou mimořádně dovední.“

 Zbytek cesty uvažovala, co tím ten člověk sledoval, že jí připomínal studentské časy. Sám se jí ničím nepřipomněl. Musel to být průměrný student, který dostal profesuru na nějaké mimopražské škole. U nás by si s těmi bohy nevrznul. Vzápětí se opravila. Sloveso nevrznul, no, Veroniko...

 „Vidíš toho Páprdu Páprdoviče, jak dělá do Kapsovky?“

 „Ten člověk, kterého jsi tak nedůstojně pojmenovala, je významný profesor několika evropských univerzit.“ Studentka Eva Pávková měla přehled, a mohla proto názor kolegyně Růžičkové usměrnit ve směru objektivních tendencí. „Však ta Kapsová není ještě odepsaná.“

 Následovalo pohrdavé odfrknutí. Dívky měly blíž ke dvaceti než ke třiceti létům a v tom čase se mnohé jeví být definitivní a neměnné. Letos dostanou diplomy a půjdou po hrbolaté cestě zřejmě učitelské kariéry.

 Rozhovor přerušil vytáhlý třicátník v modrém vycházkovém obleku s úmyslem jednu pozvat na parket, protože jazzové kvinteto spustilo jakýsi křovácký tanec, na který reagovala část publika přičinlivým zmítáním se ve dvou.

 „Myslíte, že to zvládneme?“ zeptal se, když ji tiskl v podpaží. Parket vytvářelo vyhrazené místo před orchestrem. Smršťoval a roztahoval se podle toho, kolik se na něm sešlo tanečníků.

 „Já určitě, a vy, pokud si nejste jistý, tak máte odvahu.“

 Viděl, že začal špatně. Projevil málo sebedůvěry v činnosti tak všední, že přemýšlet o ní celkem nestálo za to.

 „Když dovolíte,“ řekl, aby skryl rozpaky, „jsem Dalibor Dobrý z Plzně. Tam je taky univerzita.“

 Přiznala se, že se jmenuje Růžičková, ale vzápětí zaječela s náznakem snahy výkřik utlumit.

 „Panebože, ten buran mne vzal přes kotník. Buď má čertovská kopyta, nebo má na nohách pohorky. Mám obavu, že toho snažení budu muset nechat. Co to bylo za nemehlo?“ Rozhlíželi se kolem sebe, kde se v místnosti plné akademických vzdělanců vzal jedinec s tak nízkým statusem? Snažili se zahlédnout alespoň omluvný pohled. Nezahlédli, ten někdo zmizel ve vřavě.

 Podpíral ji obětavě.

 „Skončili jsme dřív, než jsme začali. Dovolíte, abych přisedl? Pokud ovšem je u vás volné místo. Až se slečna trochu zotaví, musíme rej dokončit.“ Dobrý nečekal na vyjádření obou dívek a přisedl.

 „Na vteřinu jsi přehlušila orchestr. Měla jsem obavu, že ti někdo ublížil, a už jsem vstávala, abych ti šla na pomoc.“

 „Pávková,“ řekla spolužačka a natáhla ruku přes stůl k doktoru Dobrému.

 „Měla jste obavu, slečno Pávková, že se kolegyně dostala do drápů zloducha?“

 „Kam se tady podíváte, všude samý zloduch.“

 Rozhlédl se a předstíral údiv. Vedení konference doporučilo hostům a domácím uspořádat večerní setkání s tancem právě tady, v tomto rozlehlém baru na Starém Městě. Každý host měl na kapse saka viditelnou jmenovku, aby odpadlo nezbytné představování. Zdálo se, že tradiční rituály byly však hluboce zakořeněny. Dívky jmenovky postrádaly.

 Z účastníků konference zde byla většina zahraničních, tedy asi dvacet, vesměs starších pánů, několik žen středního věku a dvě tři asistentky, které se chtěly podívat do Prahy.

 Přišel číšník. Postavil se k hraně stolu a zkoumal tváře hostů.

 „Co pijete, dámy?“ zeptal se Dobrý.

 „Pomerančový džus. Vezměte laskavě v úvahu, že tu nejsme dobrovolně, ale z povinnosti vůči katedře.“

 Dobrý se zamyslel nad vinným lístkem. Ukázal prstem na jednu položku a dodal, že k tomu by prosil tři skleničky. Byl to úplně zbytečný rituál, protože číšník roznášel pouze víno červené a bílé, oboje z jednoho sklepa.

 „Jste si jisty, že svou povinnost vůči katedře plníte? Pokud se ovšem nevyčerpává jen fyzickou přítomností.“

 „Čím by se asi tak měla vyčerpávat? Co myslíte, pane doktore Dobrý?“

 „Tuto otázku bych měl položit já vám. Nebo jste k dispozici jen zahraničním hostům? To je ovšem ohavný, zavádějící termín. Myslel jsem tím, že jim máte nějak pomáhat, bavit je a tak. Proto byste měly mít na hrudi taky podobnou ceduli, aby si vás nespletli toužíce po nějaké rozverné zábavě.“

 Číšník rozmístil skleničky, otevřel láhev, ulil a dal ochutnat Dobrému. Zbytečně, samozřejmě, protože ten kývl dřív, než ten doušek pustil do krku.

 „Dámy, připijme na památku starého Homéra a všech, kteří k nám přinesli světlo řecké civilizace.“

 Dívky na sebe pohlédly, ale bez řečí vypily obsah svých skleniček.

 „Budeme si muset ty cedule připnout, nebo na nás budou chtít zaplatit.“

 Pak zase chvíli mlčeli.

 „Má některá z vás bližší vztah k Plzni? Nebo alespoň k Západočeskému kraji?“

 „Já mám v Plzni babičku,“ odpověděla Pávková lhostejně a vstala, protože ji jakýsi vytáhlý mladík s úklonou požádal o tanec. Tím vzal Dobrému možnost bezprostředně reagovat na babiččinu přítomnost v jeho městě. A on reagovat chtěl.

 „Myslíte, že si kotník už dá říct a vystaví se dalšímu riziku?“

 Orchestr ovinul přítomné iluzi omamného blus. Trubka nyla, Dobrý ji připodobnil cikádě v dešti. Tím vyvolal hysterický smích své tanečnice, která se mu pověsila na hruď a svíjela se v křeči. Opět budila zájem okolotančících, kteří měli v paměti její kulhavý odchod z parketu. Dobrý zaznamenal několik kritických pohledů.

 „No tak, uklidněte se, nebo kolegové usoudí, že jsem neodolatelný bavitel.“

 Tím vyvolal další bouři smíchu, kterou dusila jenom jeho nepříliš klenutá hruď. Díval se na ni shora, byla téměř tak vysoká jako on, ale teď se přikrčila, takže vnímal slabou vůni šamponu. Po pravdě řečeno si ji uvědomil až později, teď bral na vědomí jenom její jednání, které mělo podobu začínajícího skandálku.

 „Omlouvám se, asi jsem vám poslintala sako.“

 Nic na to neřekl, snažil se držet s ní krok.

 „Jsem nemožná holka, pane doktore. Všichni mi to říkají, a proto se mnou nechce žádný kluk chodit. Nikdo si se mnou není jistý, že mu neudělám ostudu. Je mi líto, že jste doplatil na svou dobrou vůli.“

 Překvapila ho nezvyklou otevřeností. Copak se někdo ochotně svěřuje se svými slabostmi?

 Snažil se vyhnout pohledu do očí. Nevydržel to dlouho. Viděl čistou pleť, ostré kontury rtěnkou vykreslených rtů, perfektní oblouky obočí. Teď se pomalu plížili po okraji tanečního prostoru. Cítil, že se svými stehny dotýká míst jinak nepřístupných.

 „Proč mluvíte o mé dobré vůli?“

 Uvažovala. Teď se ji snažil trochu oddálit od sebe, protože by si mohla všimnout změn, které nastaly v kritických oblastech jeho těla.

 „Tyhle společenské tance jsou výrazem jistého... jistého pokrytectví.“

 Dala najevo údiv.

 „Člověk se chopí ženy, ani ji nezná a tiskne ji k sobě. Může to udělat za jiných okolností? To dřív nebylo možné. Kolové tance něco podobného vylučovaly.“ Myšlenka, která ho napadla, se mu jevila být podnětná. Na její rozvinutí však nebylo místo.

 „Křepčení křováků v sobě taky nemělo erotický podtext.“

 Podíval se na ni zaraženě. Erotický podtext. Asi se na ni moc tisknu, řekl si a už jen hleděl před sebe ve snaze nikomu neublížit.

 „Moc se na vás mačkám, co? Omlouvám se.“ Po chvíli, když si všiml jejího rozpačitého výrazu:

 „Problém je v tom, že vy netisknete, ale jste tiknuta. Takže veškerá iniciativa je na muži. Myslím iniciativa dobyvatele.“

 Usoudila, že je nepřiměřeně naivní, ale nehodlala mu brát iluze.

 Kolem se ploužilo několik účastníků konference, profesor Lopatka z Brna do nich narazil svým rozměrným pozadím.

 „Omlouvám se, kolego,“ zahučel přes rameno, ani se neohlédl. Tiskla se k němu jedna z britských dívek, asi jí vypravoval o vykopávkách na jižní Moravě.

 „Když jsme byli v prváku, tak jsme s ním dělali nějaké práce na Velké Moravě,“ řekla Růžičková, ráda, že nemusí přemýšlet o erotickém podtextu svého jednání.

 „Lopatka se nezabývá starými Řeky?“

 „Ano i ne. Specielně ne. Odkrývání nálezů, datování a vůbec technika tohoto druhu je univerzální, alespoň myslím. Proto je všude, kde se dělají díry do země. Honí tam studenty všech škol, aby dělali hrubou práci.“

 „Práce v terénu je dobrá škola.“

 Uvědomoval si, že měl o Lopatkovi vědět, že se tou otázkou mohl v jejích očích ponížit. V téhle zemi se všichni lidé pracující v oboru znali nebo o sobě alespoň věděli.

 Chtěla se zeptat, jestli bude Dobrý taky diskutovat, ale skončila hudba a on zamířil, drže ji taktně v podpaží, k jejich stolu.

 „Ten kluk tancoval jak sochor v pytli a navíc to byl nemožnej maskulinní hegemonista.“ Pávková teď rozhořčeně dosedla na svou židli. „Vůbec na mne nebral ohled. Pokopaná jsme až pod kolenem. Tvůj kotník je proti tomuhle tankodromu idyla.“

 Dobrý dolil všem víno, prohlédl si láhev proti světlu a požádal číšníka o další.

 „Tady je jedno místo a navíc dvě grácie. Dovolíte, abych přisedl a těšil se z vaší přítomnosti?“ Byl to profesor Carlan z univerzity v Bari. „Co pijete?“ Byl to nazrzlý, podsaditý padesátník, na sobě měl tvídové sako skořicové barvy a pod ním zelenou rozhalenku. „Vidím, že jsem přisedl ke dvěma zdejším krasavicím,“ natáhl ruku přes stůl a představil se. Z dívek se jí s rozpaky chopila Eva Pávková. Než mohlo dojít na Jarku Růžičkovou, dorazil k jejich stolu robustní profesor Grundbaum.

 „Tak ty se tady usadíš mezi místními kráskami a nás, se kterými sis dál schůzku, přehlédneš. A vynechal jsi Amsterodam, kde byla tvoje parketa. Tvoje škoda, kamaráde. Sedí s námi zdejší rektor, a jestli nepřijdeš, tak se urazí.“

 „A hrome, to mne mrzí.“ Carlan vstal a smutně pohlížel na obě dívky. „Je mi líto, asi se musím omluvit.“

 „Ne asi, ale určitě. Stejně je to nudný společník, děvčata.“ Grundbaum táhl Carlana pryč.

 U stolu se nikdo k intermezzu nevyjadřoval. Číšník přinesl láhev a mohli si opět připít.

 U východu ze sálu se vytvořila skupina účastníků. Číšníci se ji snažili rozptýlit, ale byli to lidé s visačkami na klopě sak, proto od úmyslu upustili. Mezi lidmi neustále probíhaly čilé rozhovory.

 „Ptal jsem se, jestli má některá z vás vztah k Plzni. Vy jste řekla, že tam máte babičku.“

 Pávková kývla, že je to pravda.

 „Má to na něco vliv?“ zeptala se.

 „Samozřejmě, že nemá. Já jsem dostal úkol, abych se tady zeptal po nějakém šikovném absolventovi, který by se chtěl zabývat jako asistent naší katedry starověkým Řeckem. Konkrétně řečeno nám půjde o helénismus. Ale to je věc dalšího vývoje poměrů na katedře.“

 Viděl, že dívkám zaplály oči.

 „Tady je moje vizitka. Podrobnosti jsou nebo budou zveřejněny, jak je tomu obvykle. Měl bych vám tam napsat číslo na děkanát, kdybych ho ovšem znal. Jestli nezapomenu, podívám se v pokoji do diáře. Zítra mi to připomeňte, pokud tady zítra budete.“ Podal Pávkové vizitku a snažil se vypadat naprosto lhostejně.

 „Já nemám šanci,“ předstírala Jarka Růžičková smutek. „Poslintala jsem mu při tanci sako.“

 Smáli se všichni tři. Dobrý vylovil další vizitku.

 „Uprostřed tady toho zmatku,“ Dobrý roztáhl náruč, jako by chtěl celý sál obejmout, „kde se každý věnuje svým věcem, jsme my tři izolovaná jednotka spojená neviditelným poutem přátelského vztahu.“

 Vykulily oči. Co tím myslí?

 „Divíte se? Tak to přece s lidmi je. Navážou vteřinový kontakt. Vzápětí ho zruší a spěchají navazovat další. Přitom netuší, že jich trošku ubylo. Ztratili něco ze své jedinečnosti. Když mají štěstí, naberou si něco z toho nového kontaktu. Tak to je pořád sokola. Trvale ubýváme a přibýváme. Protože tohle platí pro lidi bez rozdílu. Chce to jen si to uvědomovat.“

 Smál se, dívky nevěděly, zda si z nich nestřílí.

 „To myslíte vážně, anebo si z nás děláte legraci?“ zeptala se Růžičková.

 „Zamyslete se nad tím. Než dneska usnete, bude vám to možná vrtat hlavou. O co jste ubyla, nebo co jste získala.“

 „Teda,“ hlesla Pávková, „vy jste nebezpečný člověk“

 Od sousedního stolu už chvíli zazníval hlasitý hovor. I když člověk nechtěl poslouchat, nemohl se tomu náporu hlasů vyhnout. Někdo z hostů byl zřejmě nahluchlý, a proto zásoboval celé okolí informacemi.

 „Že tam hovoří o lásce,“ zeptala se žádostivě Jarka Růžičková. Odbočka od tématu se jí zdála být vhodná.

 Nedalo se nic dělat, Dobrý se musel přiznat, že poslouchá a že slyšenému rozumí.

 „Hovoří tak hlasitě, že poslouchat není proti dobrým mravům. Ano, hovoří o lásce.“

 „Já jsem všemu nerozuměla. Vyjádřete se trochu určitěji,“ vybízela Růžičková.

 „Jde o někdejší poměry.“

 „Z vás aby to člověk páčil.“

 „Má homosexuální vztah své romantické stránky?“

 „To tam rozebírají? Do jisté míry by to mohlo být zajímavé,“ řekla dívka, když utlumila svou bezprostřední reakci.

 „Nevím, zda mluvili o konkrétním básníkovi, ale slyšel jsem, že šlo o nenaplněnou lásku, která je zaměřena k hledání ideálu čisté krásy. Jde asi o poměry, které vyplývají z historického času. Někdo tam však říkal, že měl možnost seznámit se s nesocializovanou, bezstarostnou poezií, kde objektem byly krásné dívky.“

 „Pane jo,“ hlesla Růžičková.

 „Ty jako objekt sexuální touhy, která vyjadřuje snadno ukojitelný cit, vyvolávají to, co je zřejmě věčné. Smutek z prchajícího mládí, myšlenky na smrtelnost a pomíjivost.“

 Dívky seděly a mlčely. Těch pár vět, které měly daleko k nezávaznému tlachání, je zřejmě přimělo k úvaze.

 „To všechno tam probírají? Nebo si vymýšlíte na dané téma?“ řekla po chvíli Růžičková.

 „I takové věci se mohou řešit na opileckém večírku, zejména mezi umanutými vzdělanci,“ řekl Dobrý, vzápětí se však ozvala Růžičková: „Takový krásný večer a my si ho máme kazit myšlenkami na svou pomíjivost?“

 „Nevzdychej, Jarko. Na tomhle rozporu prý stojí celá lidská kultura. Úskoky stranou se povolují, ale jen za cenu snížené hodnoty. Smutek nám protéká žilami jako substance rozptýlená v krvi.“

 „Slečno Evo. To nebyla řeč mladé holky, která stojí na prahu života. Jste podezřele ukázněná a se životem smířená.“

 „Vám taky není víc jak třicet, milý pane doktore Dobrý. Své životní jistoty taky opíráte o nejistoty nějakých dávno v prach roztroušených stařečků minulých věků.“

 Růžičková vypískla a vzápětí se chytla za ústa.

 Ve styku s mladými dívkami, které naštěstí nebyly jeho studentky, tušil Dobrý, že vládne neobvyklými možnostmi. Otevíral se před ním tušený citový obzor. Přitom v sobě tlumil jistotu sexuální diskriminace. Obával se, že příležitostně vzedmutá vlna touhy ho společensky znemožní, že řekne něco, co ho prozradí. Jeho kamarádi si z něj tropili žerty a tvrdili, že takhle bude ještě do třiceti panic. To se mu sice nemohlo stát, ale z jistých důvodů mohli mít pravdu. Navštěvoval svou babičku žijící na vesnici a tam si ho před časem všimla jedna mladá žena. Byla dost hezká i dost vtipná, aby ho zaujala. Vzala si ho stranou a dokázala mu, že když se naučí vše potřebné, že si dost užije. On pak dodatečně zjistil, že ona dobrodějka je vdaná a má dvě děti. Prchal od babičky rozhodnut, že se tam dlouho neukáže.

 O panictví přišel z cizí vůle, tak jako by o ně nepřišel.

 Proč jsem do tý zatracený Prahy vůbec jezdil? říkal si profesor Lopatka, když s mírným funěním mířil ke svému stolu. Ani pivo v týhle hospodě nemají. Pivo tam měli, ale protože si ho nikdo z hostů zatím neobjednal, Lopatka se mylně domníval, že ho nepodávají. S těmi mladými holkami samozřejmě nic nebylo, jako profesor musel udržovat určité dekorum – a starší kolegyně? V duchu mávl znechuceně rukou. Vést po nocích řeč o Homérově hexametru?

 „Copak, pane kolego, snad už nejste unaven. Viděl jsem vás na parketu, málem jsem řekl na parkovišti,“ vybuchl smíchy profesor Zahradník, vedoucí pražské katedry, svým způsobem hostitel a elegán. „Posadím se na moment. Obcházím to kolem, zjišťuji, co bychom tak mohli ještě udělat pro zdar podniku. Měl byste nějakou radu?“ Uhladil si nad čelem mírně naaranžované bílé kudrny.

 „Na každém pokoji by nás měla čekat jedna hosteska s červeným diplomem.“

 „To je jako podnět pro zlepšení situace?“

 „Spíš kondice. Vidíte támhle toho plešátýho Řeka? Celou noc se z jeho pokoje, spí vedle mne, ozývaly zvuky nadměrně jednoznačného jednání. Myslím, že na patře dneska v noci nikdo neusnul.“

 „Pokud byste chtěl, abych zasáhl, pak je to marná snaha o zásah do jeho práv.“

 „Za pár dní stejně jedeme domů, nestojí to za to.“

 „Ten pán v sobě snoubí vlivy několika kultur. Je to Řek, pokřtili ho na Gottfrieda a příjmení má Procházka. Z několika důvodů by to byl zajímavý studijní objekt. Zabývá se studiem básníků pozdního šestého a raného pátého století. Jde o Pindarose, Bakchilidése a Simónidése. V plénu své sekce rozvíjel a komentoval Simónidésovu myšlenku, že malování je vlastně poezie, která mlčí.“

 „A recitovaná poezie je tedy malbou, která mluví,“ rozvinul Lopatka přičinlivě naznačenou myšlenku.

 „Výborně, pane kolego, doufám, že odjedete náležité potěšen a na tento pražský pobyt budete rád vzpomínat. Ještě se uvidíme.“ A profesor Zahradník odrazil k dalšímu stolu.

 Blažek se jen tak procházel po sále. Po celodenním sezení si protahoval tělo. V místnosti byl ruch, lidé měnili místa u stolů a asi přiváděli číšníky do vytržení. Ti, věrni svému poslání, se snažili udat co nejvíc lahví a tím vydatně přispívali k hlučnému úspěchu večera. Většina hostů jim ochotně podléhala.

 „Těch muzikantů je pár a nadělají hluk, až člověku přechází sluch.“ K Blažkovi se na jeho bludné pouti připojil kdosi, jehož visačka nebyla k přečtení. Dělal dojem, že má výhrady k atmosféře večera.

 „Kravál, spoutaný přiměřeným počtem not, nutí adrenalin proudit do krve a uvolnit náladu, která má sklon k úzkoprsé nedomrlosti.“ Věta se Blažkovi obtížně překládala do angličtiny, host taky koukal dost nepřítomně.

 „Kdybyste byl tak laskav, jestli ovládáte němčinu, já jaksi...“

 „Vyrábět hluk je jejich práce. To jsem chtěl říct. Ten hluk má vliv na vaši náladu. Jste Němec nebo Rakušan?“

 „Švýcar, pane kolego. Když se tak koukám kolem sebe, vidím tady plno známých tváří. Támhleta dáma je z Říma. Má temperament za čtyři Holanďanky. To mohu zodpovědně prohlásit. A to se už blíží k zenitu. Vloni jsme se setkali v Oslu, vy jste tam nebyl? Kongresy nejsou k tomu, aby člověk vynikl nějakým referátem, který nikdo neposlouchá. Po celoroční úmorné práci je na místě mírné uvolnění. Na přiměřené úrovni, i když ono uvolnění se vcelku shoduje s uvolněním, kterého si dopřával kdejaký pračlověk. U nás na škole máme pořadník na obsazení podobných konferencí. Na mne letos vyšla Praha.“

 Stoupli si k baru, kde se uvolnilo místo.

 „Vy Češi jste děsní puritáni. Všechno berete absolutně vážně. Když vás škola někam pošle, musíte být za hvězdy. Dělá to ten malý národ, nebo to jsou rezidua komunismu? Omlouvám se, bude to přirozená soutěživost, která některé národy trápí.“

 „No, hochu, začínáš mi jít na nervy,“ řekl Blažek česky. Jako příslušník hostitelské země, i když ne katedry, cítil povinnost udržet své city na uzdě.

 „Pardon, jaksi jste zapomněl, že vám nerozumím.“

 „Škola od vás nechce zprávu o tom, co se tu dělo?“

 „Ale jistě. Tady posbírám pár separátů, kdekdo je rozdává, a doma z toho udělám zprávu. Všichni jsou spokojeni. Počítám, že to nikdo nečte.“

 To je holt velkej svět, řekl si Blažek. Zbytečně. Po chvíli usoudil, že by onu velikost obtížně definoval.

 Opřeli se zády o bar a rozhlíželi se po sále. Viděli spontánní hemžení starších i mladších účastníků konference, ke kterým se přidala děvčata z fakulty, která byla nadšená z tohoto styku s velkým světem vědy. Dalibor Dobrý seděl pořád u stolu a něco domlouval dívce, o níž Blažek netušil, že se jmenuje Pávková.

 „Vidím tady plno mladých holek, pardon, slečen. To jsou studentky, nebo snad zaměstnankyně podniku?“ zeptal se Švýcar.

 „Studentky v úloze hostesek.“

 „Ach tak. Ty nás nakonec dopraví do koleje. Mám pravdu?“

 „Pouze přibližně. Ukážou vám cestu.“

 Blažek se rozhlížel kolem, hledal někoho, ke komu by se mohl rozběhnout a zbavit se tak Švýcara. Barman za ním asi tušil jeho záměr, proto hlasitě upozornil, že u baru se platí hned po vypití nápoje.

 „Musíme zaplatit,“ řekl Blažek. „Víno u stolu platí hostitel.“

 „To myslíte vážně?“ Švýcar pochopil, že má platit, jen se divil sumě. „Dvě stě korun českých?“ koukal zaraženě na účtenku.

 „Jo, milý pane, to je ten náš kapitalismus. Za komunistů byste za to dal padesát korun – a kdo ví jestli.“

 „Musím platit euro. Bere od mne euro?“

 „Samozřejmě,“ odpověděl barman čile.

 „Na euro je to skoro zadarmo. Pane kolego, jak to s vámi tady vypadá?“ vrtěl Švýcar hlavou, když se odpoutali od baru. „Ještě jsem se chtěl zeptat, omluvte mne laskavě. Co ta vaše profesorka Kapsová?“

 Blažkovi bylo jasné, o co hostovi jde, proto se nezdržoval vyptáváním.

 „Ortodoxní feministka. Od podobných dál.“

 „Moudré stanovisko, pane. V tomto případě jsem, ač nerad, téhož názoru.“

 Blažek už nesledoval osud švýcarského kolegy, ale všiml si posléze, že sedí u stolu, kde byla jím pomlouvaná italská kolegyně. Nebo to nebyla Italka? Každopádně ji Švýcar potkal někde v Itálii.

 Mít v posteli vybuchující Etnu musí být zážitek. V mysli profesora Blažka bylo lze vysledovat cosi, co se podobalo záblesku závisti.

 „Vidím tu lidi ze všech historických kateder, paní kolegyně.“ Seděli teď s Veronikou Kapsovou chvilku osamoceni uprostřed hluku a vřavy tanečního orchestru.

 „Máte pravdu, pane rektore. To je takový trik našeho vedoucího katedry. Vypadáme jako rozvětvený obor. Ti mladí mají za úkol bavit dámy a dvě z mladých asistentek zase pány. Mnohý z kolegů profesorů dá přednost mladé tváři a pružnému kroku před odpovědí na otázku, proč se v době války o malou Létanskou planinu, v čase dohody mezi Chalkidskými a Eretrijskými, objevuje zákaz užívání zbraní působících na dálku.“

 „Pardon,“ řekl rektor.

 „Bylo to někdy v pátém století před Kristem, samozřejmě. Střelba prakem a lukem je střelba na dálku. A v té době to bylo chápáno v určitém společenství jako nemorální. Časy se rychle změnily, pane rektore.“

 „Chcete říci, že když takový poctivý bojovník svému soupeři uťal hlavu, když se mu před tím podíval do očí, že to bylo to pravé, správné a posilující?“

 „Tak nějak. Oblast našeho zájmu není oblast nějaké idyly. Tady se kladly základy naší civilizace. S kladením základů je asi vždycky potíž.“

 „Těm, co je kladli, nic takového na mysl nepřišlo,“ usmál se rektor, „že by kladli základy něčeho.“

 „Když se podíváte na to, co se děje ve světě dnes, jak se ony dříve položené základy rozvinuly, tak s jistotou musíte říci, že se mění celkem úspěšně prostředky. Jaké pocity měl pilot, který svrhl atomovou pumu na Hirošimu, je všeobecně známo. Kdekdo to poctivě rozvíjel. Pro výstrahu, samozřejmě.“

 „Věřte mi, že jsem rád, že se věnuji matematice. To, co se týká současné existence člověka, mi z jistých důvodů nevyhovuje.“

 „Myslím, ovšem jako laik, že bez matematiky byste tu atomovou pumu nevyrobil.“

 „To máte, bohužel, pravdu. Co byste řekla, kdybych vás požádal o tanec? Nebo se mám předem dovolit vašeho šéfa?“

 „Náš šéf nás sice dost svazuje, ale do našeho osobního světa nezasahuje. Myslím, že kdybyste se ho zeptal, kolik mám dětí, že byste ho uvedl do rozpaků.“

 Zatvářil se tak, že svou odpověď rychle doplnila: „Vy byste ovšem nešel do tak osobní polohy.“

 Rektor se rozhlédl po propletenci těl zmítajících se na místě parketu. „Nepočkáme, až tu divočinu dodělají? Pak by snad mohlo následovat něco důstojnějšího.“

 „Pokud vám jde o důstojnost, pak nemůžete před ten orchestr předstoupit. Ale souhlasím, leckdo tam už utrpěl šrám, alespoň na těle určitě. Ostatní šrámy nejsou připomínány.“

 Vstali a šli. Kapsová, dlouhá štíhlá čtyřicátnice, měla na sobě světle šedé kalhoty a přiléhavý kabátek, pod ním oranžový svetřík. V každém případě jí to slušelo. Všichni přítomní je se zájmem sledovali. Studenti ještě neviděli Kapsovou a rektora tancovat. Mnozí se teď divili, ještě víc jich žaslo. Oba projevili schopnost splynout s rytmem a jejich pohyby nevykazovaly nic neumělého. Rektor se projevil jako tanečník a profesorka jako žena s fantazií a s rytmem v těle.

 Bez pauzy přešel orchestr do divokého rytmu, kterým chtěl prověřit kvality tanečníků.

 „Bože, ta bába musí chodit do tanečních,“ hlesla studentka Růžičková. Kolem parketu se seskupil houf přihlížejících, kteří s obdivem sledovali figury, které pár předváděl. Mnozí tanečníci viděli zájem přihlížejících a dobrovolně odstupovali z reje, aby rektorovi uvolnili prostor pro nezvyklou aktivitu.

 „Tohle byl dvojitý axel!“

 „Omyl. To byl odpíchnutý rittberger,“ opravila kolegyni Pávková.

 Pokus o závěrečnou piruetu se profesorce nepovedl, alespoň ne příliš a ona skončila v ochranné náruči smějícího se rektora.

 Když hudba skončila, rozlehl se sálem bouřlivý potlesk.

 „Kde se to ve vás vzalo, paní kolegyně?“ ptal se profesor Zahradník, vedoucí katedry.

 „Vidíte, pane profesore, jaký tady máte ve svém sboru talent. Pokládal bych si za čest, kdybych ji měl ve svém rektorátním souboru.“

 „Prorektor pro tanec tady zatím nepůsobí. Ve starém Řecku by se možná už něco podobného našlo.“

 „Aniž bychom to měli v úmyslu, poskytli jsme vám s panem rektorem divadelní představení, které vás zřejmě dobře bavilo,“ řekla profesorka.