DNES

SVOBODNÝ ČLOVĚK

LAZARE, VSTAŇ!

TRESTNÁ VÝPRAVA

CESTA DO PEKLA

ČARODĚJ SLUNEČNÍHO SVITU

POZEMŠŤANKY

PES – PŘÍTEL ČLOVĚKA

MALÍŘ DOBRÝCH MYŠLENEK

VĚTRNÝ KRÁL

ZPOMALENÁ FOTOGRAFIE

ZÍTRA

MUŽ, KTERÝ PROCHÁZEL SKUTEČNOSTMI

SYNCHROTRONOID

VOLNÝ PÁD

ROZPŮLENÝ PROFESOR

VÁLKA S JABLKEM

KOKTAVÁ PLANETA

LIDÉ MAJÍ RÁDI SPORT

POZÍTŘÍ

BURIDANŮV OSEL

UMĚLÝ ROBOT

VELKÉ MÉDIUM

POMSTA SNĚDENÉHO

KONEC ČASU

GÉNIUS

POSLEDNÍ LIST

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Ladislav Szalai

Půltá planeta

LADISLAV SZALAI

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1985 by Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-49-5 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-50-1 (ePUB)

ISBN: 978-80-86538-95-2 (PDF)

Motto:

...letíme ke hvězdám,

muž a žena –

dálka je touhou zakletá.

Bez lásky nejsme nic, jen prázdná propast času, jen půltá planeta.

Ivana Szalaiová

DNES

SVOBODNÝ ČLOVĚK

Kdo by netoužil létat jako pták, vznášet se nad krajinou, i bez křídel létat, a nejen ve snu, kdo nikdy nesnil o tom, že se stane neviditelným, že bude procházet zdí, číst cizí myšlenky, že se na chvíli stane někým jiným, i když jenom na krátkou, kratičkou chvíli... Kdo nikdy netoužil a nesnil?

Bylo mi asi dvanáct let, když jsem poprvé pocítil tu prudkou, horečnou tužbu vyjít, vylétnout z vlastního těla, vznést se a vidět všechno z ptačí perspektivy. Nejprve jsem té tužbě nedokázal dát žádné jméno, nevěděl jsem, co mě vlastně trápí, cítil jsem prostě, že mě sžírá jakási nepojmenovatelná horečka, velká žízeň po něčem zázračném, co se stane, když budu chtít. Ano, věděl jsem, že se to stane, když budu hodně, opravdově chtít.

Až do sedmnácti let to byly jenom sny. Desítky, stovky živých snů, kdy se mi zdálo, že se vynořuji z vlastního těla a díky něčí neznámé vůli, která byla, jak jsem později zjistil, jen a jen mým podvědomím, se vznáším, prolétám zdmi domů a vcházím do cizích příbytků. Jednou jsem to viděl úplně do detailu: z mého těla se vynořilo druhé, úplně stejné tělo, pomalu, docela pomaloučku to vnitřní, téměř nehmotné tělo uvolnilo nejprve ruce... a najednou jsem měl místo dvou čtyři paže... pak nohy, trup, a nakonec hlava...

Cítil jsem nesmírnou lehkost a jistotu, že všechno kolem je pravé, že je to můj pokoj, nikoli jenom halucinace, že je to dům, ve kterém bydlím, že město kolem domu se mi nezdá, ale opravdu existuje. Vznesl jsem se a letěl. Prolétl jsem oknem – sklo kladlo jen nepatrný odpor – a zamířil jsem vzhůru do oblak; chtěl jsem letět co nejvýš.

Nebyl jsem sám v tom nádherném, tak skutečně vyhlížejícím okamžiku. Kolem mě plachtili jako obrovští ptáci bez křídel stovky jiných lidí. Tak takhle je to, napadlo mě. Tohle je to velké lidské tajemství, k němuž jsem tak neuvědoměle směřoval. Lidé dovedou ve spánku létat. Ráno se vzbudí a myslí si, že to byl jenom bláznivý sen. Ale on to není sen, létat. Je to skutečnost.

Jenom někdo jako jsem já mohl uvěřit něčemu takovému. Tomu, co všichni pokládají za fantazii. Ano, já doopravdy uvěřil. A šel jsem za svým snem jako tulák za noční hvězdou, jako za nadějí, která už není snem.

Nejprve jsem se naučil rozpoznávat, kdo vlastně jsem já, moje vědomí. Musel jsem ve svém mozku a srdci, v celém těle nahmatat spoustu neviditelných nitek, které mě utvářejí. Lidé, kteří mě dobře znali, mi začali svorně přezdívat Jogín, protože každou volnou chvíli jsem využíval ke složité koncentraci. Nemysleli to zle a mně se ta přezdívka docela líbila.

Začínal jsem prostou představou, že opouštím své tělo. Snažil jsem se milimetr po milimetru vysunout se sebe, uvolnit všechno, co jsem, a vrhnout to vpřed. Trvalo mi celých sedm let, než se mi podařil první „bdělý“ pokus. Seděl jsem právě za stolem v poloprázdné vinárně, kam jsem často chodil meditovat a koncentrovat se – a přiznám se: sem tam i něco vypít – když jsem ucítil, jak velice jsem blízko. Najednou jako bych dočista ztratil veškerou hmotnost. Nevážil jsem téměř nic. Tělo povolilo. V hlavě se rozsvítilo oslňující, nádherné světlo, a to světlo, to bylo samo štěstí, jinak to nelze popsat. Pak se v mozku začala ze dvou stran zatahovat absolutně černá záclona a já dostal strach, protože jsem cítil, že docela určitě zemřu. Úplně v poslední chvíli, než se stalo to, po čem jsem tak horečně toužil, jsem se úplně soustředil, abych vyjádřil celý svůj život jedinou myšlenkou. Věděl jsem, že je nutné, říct, co vlastně jsem. Já, které se stalo jedinou myšlenkou, řeklo:

VŠEMU, CO EXISTUJE, SVĚTLO!

(Tím světlem jsem myslel štěstí.)

Pak se stala další nepochopitelná a nádherná věc. Ozval se divukrásný, vysoký tón a v mozku to zasyčelo, jako když se přežhaví hrst drobných drátků. Něco věčného, co se nikdy nepotřebovalo zrodit, protože to bylo vždycky věčné, mi odpovědělo s obrovskou silou a zároveň láskou:

PRÁVĚ TEĎ JSI ZAČAL EXISTOVAT!

Potom jsem se vynořil z těla. Ani na okamžik mě nenapadlo, že by to mohl být sen, iluze, prostě šálení smyslů. Při plném, víc než plném vědomí jsem se odpoutal od svého těla a s jistotou, která mě samého překvapila, jsem prolétl zdí na ulici. Tam jsem se na okamžik silou vůle zastavil, vystoupil jsem několik desítek metrů nad nejvyšší domy a vznášel se nad městem, nad Prahou, jako štěstím opilý pták. Prohlížel jsem si tisíce lidí na Václavském náměstí, na Starém Městě, na Malé Straně. Sem tam jsem se furiantsky snesl dolů a prolétl některým domem. Viděl jsem lidi při práci i při odpočinku; jednou jsem musel dokonce diskrétně zmizet.

Na konci své slavnostní cesty jsem zamířil do blízké redakce, abych navštívil svého přítele básníka Jaroslava Holoubka. Právě jsem zahlédl u stolu jeho široká záda, když se znovu rozzářilo „světlo štěstí“ a já se v jediném okamžiku ocitl zpátky ve svém těle. Barman Roman se mě právě ptal, jestli si dám ještě jeden vinný střik.

To, co jsem zprvu pokládal za zázrak, se brzy stalo všední součástí mého života. Během několika dalších let jsem se naučil opouštět své tělo a létat téměř za všech okolností. Stačil už jen krátký okamžik soustředění – hop, a byl jsem venku. Nepochyboval jsem o tom, že cesty mého vědomí, mé duše, chcete-li, do nočního i denního města jsou pravdivé. Jednou jsem se o tom přesvědčil tak, že jsem vnikl do budovy blízko místa, kde bydlím – byla to tiskárna – vznášel jsem se nad tiskařskými lisy a všechno si podrobně prohlížel. Pak jsem se vrátil zpátky k sobě a docela přirozeným způsobem vešel do tiskárny, kde bylo všechno přesně takové, jak to vidělo mé osvobozené vědomí.

Osvobozené vědomí, ano, to je ten nejsprávnější výraz pro člověka, který se naučil nezáviset na něčem tak nejistém a někdy taky bolestivém, jako je tělo.

Ať věří ten, kdo chce věřit: lze opravdu stát se myšlenkou sebe sama a létat, lze procházet zdí. Lze mnohem víc. Spoustu let jsem cítil, že mé schopnosti chybí ještě něco podstatného, coby mě úplně přesvědčilo o mé nesmrtelnosti – ano, nesmrtelnosti! – a pak jsem pochopil, že mi nestačí v i d ě t, ale že chci všemi dostupnými prostředky vnímat skutečnost, do níž vysílám svoji vnitřní podstatu. Když jsem si to uvědomil, chyběl mi už jen malý krok k tomu, abych se naučil slyšet.

Je to něco neopakovatelně krásného, když se najednou protrhne dlouho odolávající hráz a vy poprvé uslyšíte – daleko mimo své tělo – to, co vždycky mlčelo. Dá se to přirovnat k pocitům hluchého člověka, který uslyšel poprvé promluvit svět zvuků. Najednou jsem už nebyl jen málo přítomným svědkem skutečnosti obklopující mě pouze obrazy. Stal jsem se posluchačem, někým opravdu zasvěceným. Naslouchal jsem hovorům těch, kteří vůbec neměli tušení, že by mohl někdo takový jako já, pro ně neviditelný a téměř nehmotný, existovat a slyšet jejich slova – někdy velice důvěrná – a cítil jsem bázeň sám před sebou. Musel jsem se hodně a hodně bránit, abych si nezačal namlouvat, že jsem něco jiného, než člověk. Nakonec mi pomohla náhoda. Mezi těmi, kteří se spolu se mnou – odpoutaní od svého těla – pohybovali městem, jsem našel někoho, kdo měl podobné, ba daleko větší schopnosti. Díky jemu jsem pochopil mnoho základních věcí.

Člověk nemá žádnou nesmrtelnou duši, vysvětlil mi, nic, co by mu dal do vínku dobrotivý Bůh. Jsou prostě jen lidé, kteří zdědili určité schopnosti odpoutávat se sami od sebe, vlastně ne od sebe, ale od těla, nástroje, který jim dala příroda. Mnozí se nikdy nic takového nenaučí a zemřou se svým tělem. Je to hrozné, ale je to doopravdy tak. Hodně jedinců se dokáže soustředit a osvobodit své vědomí, tu „plazmatickou“ kopii sebe sama, ale většinou jen ve spánku. Proto je jejich vědomí nejasné, úryvkovité a příliš „hmotné“, takže ani nedokážou létat či procházet zdí.

Někteří vydrží o celá desetiletí přežít svou vlastní smrt, ale pak začne vědomí slábnout a to, co bylo modelem lidského já, to nejvnitřnější, se začne rozpadat. Přijde definitivní smrt, naprostý zánik. Avšak i mezi těmi, co se osvobodili úplně, jsou ti, kteří zaniknou. Je to většina z lidí, kteří si zvolili špatnou nosnou ideu. Nestačí prostě říct, že věčně budu, je třeba i vědět proč.

Bez té nejzákladnější myšlenky, která je pravdivá, lze sice existovat stovky i tisíce let, ale pak musí přijít zákonitý obrat v poznání, jinak dojde k rozpadu osobnosti, ke zmaru takového vědomí. Nakonec jsem se naučil něco, co hraničilo s tou nejodvážnější fantazií, ale přesto to byla pravda – šlo to. Šlo doopravdy vcházet do vědomí jiných lidí a vpíjet se žíznivě do jejich myšlenek, být prostě jimi samými. Chce to obrovskou trpělivost, naprosté soustředění a oddanost. Nikdo se nemůže stát někým jiným, pokud myslí jen a jen na sebe. Musíte přestat být egoisty, rozumíte, a pak se vám podaří nitku po nitce být ne JÁ, ale TY. Někým jiným lze být jen s velkou láskou. I lásce k lidem se člověk může naučit, když opravdu chce.

A třeba si jen tak vymýšlím, třeba je to všechno jenom fantazie... kdoví...

A třeba mi můžete věřit.

LAZARE, VSTAŇ!

Jak bych býval mohl tušit, že ten člověk má v rukou osud nás všech, celého lidstva? Rozumíte, nikdy mě nenapadlo, že pracuje tajně na něčem tak šíleném, kdybych to věděl, tak bych ho zabil. Ale teď už je pozdě...

Objevil se v našem automobilovém koncernu asi před rokem. „Jamie Willman,“ představil se každému z nás, než vešel do své laboratoře. „Pracoval jsem u General Motors,“ řekl téměř šeptem. Věděli jsme, že dostal za úkol snížit hydraulický odpor u vzdušných kanálů chladiče našeho posledního vývojového modelu, ale nijak zvlášť nás to nezajímalo, měli jsme totiž každý svůj vlastní úkol a spolupracovali jsme spolu jenom výjimečně tam, kde se střetávaly naše zájmy.

Během toho roku, kdy potají připravoval zkázu tohohle krásného, i když značně rozporuplného světa, jsem vešel do jeho laboratoře přesně pětkrát, abych mu oplatil jeho „zdvořilostní“ návštěvy. Díval jsem se, jak si pohrává s různě ožlábkovanými trubkami a snaží se tak docílit méně ztrátové turbulence, ale – jak říkám – měl jsem svůj vlastní cíl, vzdálený jeho práci, a tak to na mě neudělalo nijak zvláštní dojem.

Když jsem se u něj objevil po čtvrté, nachytal jsem ho, jak se přede mnou snaží ukrýt několik zkumavek s bezbarvou tekutinou.

„Já přijdu za chvíli,“ chtěl jsem okamžitě vypadnout, protože nemám rád, když se někdo tváří, jako že zrovna pracuje na vývoji atomové bomby a kdekdo mu chce to tajemství vyfouknout. „Moc se omlouvám,“ dodal jsem pro jistotu a chystal se zmizet, jenže on se najednou vzpamatoval a přiškrceným hlasem řekl:

„Promiňte, nikam nechoďte. Já se omlouvám, že se chovám tak hloupě. Totiž, abyste věděl, právě jste mě přistihl při něčem, co nepatří do mé pracovní náplně. Mám takový chemický koníček. Už delší dobu se pokouším vyrobit určitou látku...“

„Jo, takhle,“ ušklíbl jsem se přátelsky a díval se, jak opatrně ukládá zkumavky do jednoho ze svých pracovních stolů. „Chemie bohužel není můj obor,“ dodal jsem trochu nejistě. „Ale ze mě žádné obavy mít nemusíte, já to na vás žalovat nebudu.“

Snažil jsem se ta slova pronést co nejžoviálněji, ale vyznělo to trochu trapně. Podíval se na mě zkoumavým pohledem a řekl:

„To, že byste na mě žaloval, je to poslední, z čeho bych vás podezříval, ale mám určité... jiné důvody, proč musím být opatrný. Možná, že se jednou všechno dovíte, ale prozatím to musí zůstat mým tajemstvím. Chápete?“

„Chápu, samozřejmě,“ přitakal jsem, i když mi vůbec nebylo jasné, o čem vlastně mluví. Pak jsme se pustili do debaty o nějakých bezpodstatných maličkostech a já na ty jeho zkumavky okamžitě zapomněl, a jak by ne, když jsem tomu jeho koníčku nepřikládal sebemenší význam.

Kéž bych v té chvíli alespoň tušil, alespoň nepatrný náznak pravdy kdybych zachytil... Určitě bych ho byl zabil!

Při páté návštěvě mi všechno prozradil. Nevím, proč si vybral právě mě – snad proto, že někomu to říct prostě chtěl. Sám mě vtáhl do své laboratoře, zamkl za sebou, a když jsem se začal – soudě podle jeho chování – obávat, že mu přeskočilo v hlavě, strčil mi pod nos jednu z těch svých zkumavek a tajuplně zašeptal: „Kolego, co myslíte, že to je?“

„Nějaký roztok...“ odpověděl jsem nejistě.

„Ale jaký roztok!“ tvářil se čím dál tím víc tajemněji. „To, co vidíte před sebou,“ strčil mi zkumavku ještě víc před nos, je živá voda!“

Nevěděl jsem, co říci. „Vidíte před sebou sedmdesát pět miligramů živé vody,“ začal recitovat nadšeným, chvějícím se hlasem. „Jste první člověk – kromě mě – který spatřil ten zázrak. Ano, zázrak, neboť ani v pohádkách si nedokázali představit něco takového... Promiňte mi, příteli, že nedokážu úplně ovládnout svůj hlas, ale za chvíli asi sám pochopíte.“

Teď už jsem měl skoro jistotu, že mu vážně přeskočilo v hlavě. Právě jsem se rozhodl, že se budu tvářit jako mírně udivený, když mě chytil za rukáv a táhl ke stolu, na němž ležela malá mrtvá myška. „Je úplně mrtvá,“ upozornil mě celkem zbytečně. „Jestliže se domníváte, že jsem ji jenom uspal, tady máte skalpel. Můžete ji rozřezat na několik kusů.“ …Skalpel v jeho ruce – ne, to se mi příliš nelíbilo. „Vidím, že se k tomu příliš nemáte – tak to udělám sám.“

Jamie Willman uchopil myšku do kleštiček a skalpelem, který držel v pravé ruce, ji rozřízl na několik částí. Dělalo se mi z toho mdlo.

„Já vím, že se vám to zdá trochu surové, ale hned pochopíte, že pravý opak je pravdou. Moje živá voda je nejhumánnější ze všech vynálezů. Konec smrti. Pryč s umíráním!“

Kéž bych ho v té chvíli zabil! Ó bože, proč jsem to tenkrát neudělal?!“

„A teď se dívejte. Bez jediné zaklínací formule, bez kouzel a čar vzkřísím k novému životu to, co patřilo smrti. Jste svědkem velké chvíle…“

Nasadil mezitím na zkumavku hlavici rozprašovače a několikrát stiskl drobný flakónek. Části myšího tělíčka, ležící do toho okamžiku několik centimetrů od sebe, k sobě přiskočily jako zmagnetizované, a než jsem stačil pochopit, co se to vlastně stalo, myš vypískla tenkým, pronikavým hláskem, vyskočila asi metr do vzduchu, znovu se odrazila od desky stolu a skočila dolů na podlahu. Pohybovala se až příliš svižně na to, abych ji i nadále mohl považovat za mrtvou.

„Co tomu říkáte, kolego?“ cloumal mi Jamie Willman rameny a štěstím zrovna přetékal. „Viděl jste to? Ano, viděl! Nemůžete tomu samozřejmě pořád ještě uvěřit, je to proti veškerým vašim zkušenostem, já vím. Sám nechápu některé vlastnosti své látky, ale to není podstatné...“

Přestal jsem ho poslouchat. Jako fascinovaný jsem hleděl do kouta laboratoře, do míst, kde se oživená myška ztratila. Pak jsem najednou nasadil studený, nepřátelský obličej a jízlivě se ho zeptal: „Co to na mě zkoušíte? Myslíte, že vám naletím na vaše fakírské kousky?“

„Výborně! Výborně!“ mohl se zjančit radostí. „Předpokládal jsem, že mi to nikdo neuvěří. Proto jsem si přichystal další číslo.“

Popadl mě za rameno a táhl ke stolu, kde pod skleněným příkrovem ležela ...lidská lebka. Netušil jsem, co se stane, ale moje podvědomí bylo zřejmě na ten otřes částečně připraveno, neboť těsně před tím, než ji začal ten ďábel v lidské podobě zpracovávat svým „kropítkem“, projela mi všemi svaly ve tváři pronikavá, bolavá křeč a na zádech jako kdyby mi vyrazily rampouchy.

„Lazare, vstaň!“ zasmál se Jamie Willman a pocákal lebku svým strašlivým elixírem.

To, co jsem spatřil, se jen těžko popisuje. S chemií to nemělo vůbec nic společného: odporovalo to všem přírodním zákonům. Jako kdyby ta lebka začala zničehonic rašit… Ne, to není to správné přirovnání. Obalovala se masem a kůží a zároveň jí rostl krk a tělo... Bylo to nemožné. A přece, než jsem stačil uvěřit, „Lazar“ vstal z mrtvých, podíval se na nás udivenýma očima a zeptal se:

„Kde to jsem?“

„Jste opět na světě,“ odpověděl Jamie Willman chudákovi bývalé mrtvole, vlastně jenom lebce, která se opět stala živým člověkem, a pak se mě otázal: „Dokázal jsem to? Teď už jste mi uvěřil?“

„Je toho na mě nějak moc,“ zamumlal jsem vyjeveně. „Jestli je pravda, co jsem viděl, tak jste asi vážně objevil živou vodu. Já...vám gratuluji.“

„Kde to jsem?“ zeptal se znovu, mnohem důrazněji „muž z lebky“ a vykročil směrem k nám.

„Jste znovu na světě,“ opakoval s bázlivým podtónem Jamie Willman, odpoutal se ode mě a rychlými, ráznými kroky zamířil do nitra své laboratoře. Odkudsi vyčaroval talíř s biftekem a hromadou brambor. „Máte určitě hlad, jezte. Jako doma, jako doma. Potom vám všechno vysvětlím...“

„Lazar“ si nás prohlédl pohledem, v němž se zračila směs nedůvěry a zároveň i určité naděje, potom se rychle rozhodl a pustil se do lačného hodování. Byl to poměrně mladý muž, proto jsem se ani nedivil, že má takový hlad.

„A my dva se zatím trochu projedeme.“ Jamie Willman se na mě tajuplně usmál. „Hodlám provést víceméně veřejnou demonstraci účinků své látky na městském hřbitově, chápete? Určitě byste u toho nechtěl chybět?“ Znovu mi na zádech narostly rampouchy. Připadal jsem si najednou jako nějaká postava z nesmyslného hororu, jako někdo, kdo právě prožívá nepochopitelný, až příliš fantastický sen. Kéž bych se už probudil. Kéž bych tě tehdy zabil, Willmane! Mohl jsem zachránit lidstvo!

„Vy chcete... na hřbitově...? ještě jednou?'' vykoktal jsem zděšeně.

„Bude to velká akce,“ zahovořil, zatímco cpal do aktovky své nádobíčko. „Musím to udělat před zraky celé veřejnosti, jinak by mi to nikdo neuvěřil. Nebojte se, nechci to nijak přehnat. Myslím, že takových sedm – osm probuzených bude stačit. Zatím spolu uděláme malý nácvik.“

Nechápu, jak je možné, že se mu opravdu zdařilo vmáčknout mě do vozu a odvézt na městský hřbitov. Asi mě nějak musel zhypnotizovat, nebo co.

Až na místě jsem pochopil, jak to vlastně myslel s těmi sedmi – osmi probuzenými. Až v tom nedozírném moři lidských hrobů mi došlo, k čemu se chystá ten antikrist – to slovo je na místě. Příliš pozdě jsem začal chápat, jaké následky by mohl mít jeho bláznivý čin (ne, zločin!). A to jsem ještě netušil, že to dopadne mnohem, mnohem hůř. On to konečně asi taky netušil.

Proč jsem ho jenom nezabil, než pokropil první hrob? Nemusel bych se stát svědkem toho příšerného okamžiku, kdy se protrhlo laskavé, mateřské břicho smrti!

Viděl jsem, jak hlína na pokropeném hrobě začala rodit myriády dávno skončených životů. Teď vím, že jsem neměl dopustit, aby ten šílenec, ten zvrhlý génius přivedl k životu to, co je zároveň kolébkou veškerého života i jeho poslední náručí, aby vyrval zemi, hlíně její tajemství.

Prchal jsem jako šílený z místa, kde náhle ožily všechny ty dávnověké životy, plazivé kapradiny plné velkých i malých ještěrů, všechna ta havěť a nadhavěť všemožných časů, která okamžitě začala bojovat o místo na slunci s jedinou snahou: ŽÍT! ŽÍT !

Stal jsem se jedním z chuchvalců obrovské zmítající se masy, jež zběsile bojuje sama se sebou.

Pamatuji se na chvíle, které ještě měly řád. Žádná živá voda ještě nečíhala rozptýlená v ovzduší, ve vlnách oceánů, v zemi, v nás.

Smrt byla oporou...

Měl jsem tě zabít, Jamie Willmane! Nemusel bych teď být otrokem tvé vůle, která mi neustále velí: Lazare, vstaň!!!

TRESTNÁ VÝPRAVA

Dozorčí provozu na hlavním nádraží Havel Liška se vracel po prvním nástupišti do své kanceláře a nervózně svíral v ruce corpus delicti, píšťalku, kterou po něm v záchvatu vzteku mrštil jeden z posunovačů, jemuž přikázal vylít z pětilitrové sklenice od okurek právě donesené pivo. Chystal se ji vložit do svého psacího stolu a ráno ji s patřičnými vysvětlivkami předložit k posouzení dopravnímu náměstkovi, ale k tomu nikdy nedošlo, neboť osud rozhodl jinak.

Zničehonic se stalo něco, co rozhořčeného muže donutilo, aby rázem zapomněl na píšťalku i celý incident. To něco se projevilo nervy drásajícím kvílením, burácením, drnčením, zvoněním, houkáním a vzápětí příšerným rachotem propadající se střechy nádraží.

Ještě nikdy v životě nezareagoval Havel Liška tak rychle jako právě v tomto kritickém okamžiku.

„Pozor, padá střecha!“ vykřikl na několik málo nočních cestujících, bloumajících bezcílně po prvním nástupišti, a sám se vrhl otevřenými dveřmi do dopravní kanceláře. Měl opravdu štěstí, protože jenom o zlomek vteřiny později dopadl na místo, jež právě tak energicky opustil, několikametrový kus střešní krytiny.

„A sakra!“ zvolal dozorčí provozu spíš pro sebe než pro mladého výpravčího, zírajícího na něj s ústy dokořán z nitra dopravní kanceláře. „Letadlo!“

Pokračující zvuky na hranici únosnosti se však nerozhodly dát šokovanému muži za pravdu. Ani běloskvoucí plameny tlukoucí obrovskou silou do prvního nástupiště, na něž hleděl skleněnou výplní narychlo otevřených dveří, nesvědčily o tom, že se na hlavní nádraží zřítilo právě letadlo. Konečně, o tom, co vlastně probořilo střechu, se mohl přesvědčit on, několik cestujících a pracovníci noční služby o něco později, když plamenná smršť přistála – ano, přistála! – na mramorových dlaždicích a gejzíry ohně z ní v jediném okamžiku přestaly tryskat. Snad i ten nejzarputilejší nepřítel zdravého rozumu musel při pohledu na tu podivnou, nepravidelnou kouli o průměru asi šestnácti metrů, z níž vyčnívaly do všech stran jakési antény, nebo co to bylo, pochopit, že se jedná o jiné těleso, než je letadlo.

„Spadla družice!“ rozlehl se nádražím něčí drásavý výkřik plný hrůzy a zároveň obdivu. „Družice spadla!“

Ale to, co náhle osvítilo celé nádraží svými skrytými reflektory, nebyla ani družice. Havel Liška dospěl k tomuto poznání v okamžiku, kdy z koule vylétl ven prapodivný ostře svítící předmět, podobný nejspíš rozevlátému šátku, a jako pomalý motýl začal kroužit nad místem přistání. Nikdy v životě neviděl dozorčí nic podobného. Byl tím tak fascinován, že otevřel dveře dopravní kanceláře a vyklonil se ven, aby celý ten nadpomyslný výjev navždy zaznamenal ve své paměti.

Ale vtom si uvědomil, že je ve službě, a proto se místo toho rychle otočil, vběhl do jedné z místností dopravní kanceláře, uchopil sluchátko telefonu, rychle vytočil několik čísel, a když se na druhé straně ozval ospalý hlas náčelníka nádraží, vyhrkl:

„Tady Liška. Přijďte rychle do práce. Na prvním nástupišti přistála kosmická koule. Střecha je na cimprcampr!“

Potom Havel Liška vytočil další čísla, a zatímco se hlásili požárníci, policie, nemocnice na Bulovce, stálá pohotovost pro únik plynu, poruchy v dodávce elektrického proudu a ústředna ruzyňského letiště, opakoval vzrušeným hlasem:

„Tady Havel Liška, dozorčí provozu na hlavním nádraží. Okamžitě sem přijeďte, na prvním nástupišti přistála kosmická koule. Střecha je na cimprcampr!“

Úplně nakonec si vyčerpaný muž vzpomněl, že by měl také zavolat OOŽ, neboli Ozbrojenou ochranu železnic. Když splnil i tento úkol, vyběhl z dopravní kanceláře na první nástupiště, kde se v bojácném kruhu kolem koule zatím shromáždilo několik desítek zvědavců.

„Nechoďte k tomu tak blízko, člověče!“ napomenul obrýleného mladíka, který právě znenadání vykročil několik kroků vpřed.

Mladík ochotně poslechl a zacouval mezi ostatní.

„Co se tu dělo? Jak to pokračuje?“ obrátil se Havel Liška k jednomu z diváků tohoto mimořádného divadla, oblečeného do železničářské uniformy.

„Vy jste to neviděl?“ prohlédl si ho oslovený s nadšeně zářícíma očima. „Probouralo se to střechou a vyletěl z toho takový svítící pták. Chvíli plandal sem a tam a pak se zas schoval. Páni, to je ale věc! Určitě jsou v tom Marťani!“