Conan ucítil palčivou bolest. Jako ve snu sledoval, jak z otevřené rány v jeho vlastním těle tryská krev a z břišní dutiny hřeznou lesklé vnitřnosti. To je konec, uvědomil si. Zvedl oči ke svému přemožiteli. „Zvítězils. Byl to dobrý boj,“ prorazil ticho skřípavým hlasem. Nepotřebná přilbice mu sklouzla z hlavy.

V tu chvíli sebou jeho protivník překvapeně trhl a poprvé se zapomněl krýt. Cimmeřan zaútočil z posledních sil, tiše jako vlk, s vražednou touhou pomstít své smrtelné zranění. Ostří jeho meče přeťalo mužovu krční tepnu těsně pod okrajem přilby. Z hrdla chroptícího soupeře vytryskl jasný proud krve. Oba šermíři se zhroutili zároveň.

„Byl to dobrý boj,“ znovu zasípal Conan, tentokrát se zadostiučiněním. Po kolenou se dovlekl k mrtvému. Sňal mu přilbu, aby dřív, než se shledá s Cromem, pohlédl do tváře svého přemožitele – a strnul děsem.

K nebi zíraly jasně modré nevidoucí oči. Na zjizvené tváři bojovníka, popelavé ztrátou krve, ulpěl výraz nevěřícného úžasu. Stejný výraz měl nyní i umírající Conan. Tvář pomalu chladnoucí v písku prosáklém krví, sinalá tvář, z níž život uprchl jako z potrhané rybářské sítě, ta tvář byla jeho vlastní.

Leon da Costa

a

slepá bohyně

Copyright© 2003 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2003 by Leon da Costa

Copyright© 2003 Cover and Illustrations by Alois Křesala, Maps by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-18-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-23-5 (ePUB)

Prolog

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

Epilog

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Prolog

Stáli na hradbách sami – Kett a jeho odrůstající orlí mládě. Dubnové slunce oslňovalo. Přestože nedaleké vrcholky Karpašských hor ještě pokrýval sníh, ve vzduchu už bylo cítit jaro. Obrovité kamenné kvádry sice paprsky prohřát nedokázaly a v úvozech podél cest ještě místy probleskly zmrzlé návěje sněhu, ale louky pod pevností Toprakkale začínaly kvést.

Nikdo se neodvažoval vznětlivého hradního pána rušit. Vysoký, jako ostatně většina místních mužů, s hrdým držením těla, přecházel podsebití z půlených kmenů černých borovic. Svěží vánek čechral hrubou hřívu tmavých vlasů, které už na spáncích začínaly šedivět. Úzkému hranatému obličeji dominoval orlí nos a pod ním kdysi pečlivě zastřižený bohatýrský knír. Zapadlé tmavé oči hleděly zadumaně daleko k obzoru, kde strmé žulové štíty přecházely v šedavý mlžný opar.

Jezero Venn, osvobozené z ledového krunýře kruté zimy, odráželo jasnou modř čistého nebe. Neklidné vlny omývaly temnou masu mohutného bastionu, vybíhajícího podél břehu do studených vod. Jeho pochmurné, strohé kyklopské zdivo strmělo nad jiskřivou hladinou jako masivní obří pěst, která se chystá na střípky rozbít lesklé zrcadlo. Bastion ležel čtyřicet sáhů od dřevěného můstku, jediné spojnice se světem – právě tak na jistý dostřel z luku. Přesto samotnou bránu chránil před střelami případných útočníků ještě barbakán, v jehož úzkých zdech se cesta lomila. A obytná část Toprakkale byla pevností sama o sobě. Tvořila ji široká nízká věž o třech patrech, ukončená zubatým cimbuřím. Podlaží spojovaly úzké točité schody s padacími dveřmi v každém podlaží. V dobách ohrožení dokázal každé z nich hájit jediný muž proti mnohonásobné přesile.

Rozblácená cesta klesala od pevnosti prudkými serpentinami do mělkého údolí, kde pokojně podřimovalo městečko Karmyra.

Kett s rozkoší vdechoval chladný vzduch. Zima byla dlouhá. Nebude špatné sjet z hor do kvetoucího údolí, krytého před větrem horskými štíty, a vypít se starostou Charamem soudek v hospodě U Zlomenýho kola. Spíže Toprakkale sice nabízely vína, za něž by se nemuseli stydět ani keshanští kupci, ale na zapomnění se lépe pije s přáteli než o samotě.

Karmyra... Kett se zasnil. Tam spatřil Tanii poprvé. Upoutala ho její něha. Zranitelná, křehká něha. Téměř se bál pohnout, aby se mu nerozplynula před očima.

Zapomněl na všechno – na hebké kožešiny, které jeho lidé přijeli prodat, na vlněné přikrývky, jež bylo třeba koupit. Domů si ji odvezl ještě týž den. Když mu porodila dceru, plakal. Už je to pět let, ale hořké zklamání cítí stále stejně živě. Tolik toužil po synovi... Oba věřili, že to vyjde napodruhé. Chlapec přišel na svět za jasné mrazivé noci zimního slunovratu. Mrtvý. Porodem vyčerpaná Tania tiše skonala v únorových plískanicích, na prahu předjaří. Kettovy skráně prošedivěly. Zatrpkl.

Karmyra... Mohutné hradby z temně rudých vypálených cihel, tvrdších než kámen. Křivolaké uličky roubené úzkými dveřmi. Tak úzkými, aby mohl vždy projít jen jeden útočník. Úzká okna s pevnými dubovými okenicemi. Co dům, to malá pevnost. A přesto domy nepostrádají půvab. Bělostné omítky v létě odrážejí karmínové paprsky zapadajícího slunce a potom vydechují teplo dlouho do noci. Po terasách nad vstupní branou – strategických místech pro střelce – se vinou zimostrázy s lesklými, tmavě zelenými listy. Ploché střechy lemují balustrády kamenných piniových šišek, kterými prokvétají rododendrony, myrta a vavříny. Za horkých letních večerů se scházejí na střechách stíněných mohutnými platany a tisy celé rodiny ke společné večeři. S vítaným ochlazením vytahují muzikanti bubínky a šalmaje. Muži podupávají do rytmu, ženy s cinkavými náramky začínají tančit.

Karmyra... Zvony bijící na poplach. Sténání mužů a kvílivý nářek žen. Vypálené trosky domů a krvavá voda ve studnách. Pohraniční městečko v časech, kdy se hranice na mapách mění stejně rychle jako vládci na trůnech – každým dnem. Dvojče Toprakkale. Město a pevnost si navzájem poskytovaly pomoc v nouzi odjakživa. Když horda vyplenila předměstí, pronásledovala ji Kettova garda hluboko do zamorských stepí. A byl to Charam, kdo vyhlásil brannou povinnost a v čele městské armády táhl na pomoc pevnosti obležené kothskými žoldnéři. Je dobře, může-li se muž v boji s důvěrou opřít zády o takového spojence.

Mladá orlice netrpělivě přešlápla a pevně zaťala spáry do kožené záplaty na Kettově pokrčeném předloktí. Teprve nedávno se uvolila přijmout potravu z jeho ruky.

„Klid, Tan,“ zamručel potichu. „Dočkáš se.“

Slunce stoupající k zenitu rozpýlilo zasmušilé a teskné vzpomínky. Dnes je dobrý den na lov! Poryv studeného větru se rozbil o kamennou předprseň opevnění. Kett rázně stáhl široký, stříbrem pobitý opasek a vykročil dolů na nádvoří.

Lov se vydařil a pitka protáhla dlouho přes půlnoc. Když začínalo svítat, stálo na nohou už jen pár nejotrlejších. Tan, uklidněná čepičkou, podřimovala mezi cáry krvavého masa, ignorujíc opilý řev zbytku hodovníků.

„Pohni sebou, stará rašple!“ Úder pěstí do dubového stolu převrhl prázdný pohár z tepaného bronzu. S třeskem následoval svícen zdobený reliéfy letících draků. Silná svíce uhasla na Kettově obnaženém zápěstí.

Kletba, která následovala, byla zlá, ještě horší však byl tón hlasu, který ji vyhrkl, opilého hlasu zbarveného bezmocnou zlostí. Nebyla to zlost nad převrženým pohárem a palčivě uhašenou svící, ale nad nepřízní osudu. Vražedná, trpká, krutá zlost. Zlost pramenící z hlubokého žalu.

Tan vydala ze spánku neklidný skřek. Stolující umlkli. Po bronzovém kotli zdobeném beraními hlavami přeběhl odlesk světla z otevřeného krbového ohniště, jak ho šedovlasá služebná rychle nesla na dubový stůl. Ze svařeného vína stoupaly ke tmavým stropním trámům chuchvalce dýmu vonícího skořicí a vanilkou. Ženiny ruce se viditelně chvěly. Přestože odkojila Ketta místo matky, pamatovala jeho první kroky po nádvoří a milovala ho jako svého syna, teď cítila strach. Postavila kotel před pána tak chvatně, až pár horkých kapek vystříklo na stůl.

Ketta její vyděšený výraz popudil ještě víc.

„U všech zavšivených bohů! Nemůžeš dát pozor, krucinál?“ Stařena zavrávorala pod úderem mohutné mužovy pěsti.

„Odpusť, pane! Všeslitovná Anahít je mi svědkem, neudělala jsem to schválně!“

„Kašlu na tvojí zkurvenou Anahít! Kde byla, když Tania umírala? Ať se ta děvka se zeleným bělmem radši vrátí k žabám, který beztak viděj líp než ona. Ať jí ty zelený oči vytečou, když neumí pomoct! K čemu taková bohyně?“

Vyděšeným tichem hodovní síně se rozlehl hlasitý praskot ohně, jenž náhle vyšlehl z krbu. Jeho zář měkce přeběhla po loveckých trofejích, zaleskla se na kulatých bronzových štítech zdobených reliéfy s bitevními scénami a prohloubila stíny ve strnulých tvářích stolovníků, aby vyhasla v mrazivém jasu lemujícím nelidsky dokonalou bledou tvář. Nádherná, chladná, bílá tvář Anahít se bez pohnutí vznášela ve vzduchu dvě stopy nad hodovním stolem. Záplava světle zlatých vlasů pableskovala stříbřitými odlesky. Jasně zelené oči bez zornic a bělma ochromovaly hrůzou z nevidoucího pohledu, který ví vše. Rty stažené rozhořčením nad strašlivou urážkou se ani nepohnuly, když síní zazněl kovový hlas bohyně.

„Nezasloužíš si smrt, muži, který se vzpíráš osudu. Budeš trpět víc. Proklet budiž celý tvůj rod. Žádná lidská síla ať nezmaří mé rozhodnutí. Už nikdy nespatříš, jak září oči tvé jediné dcery.“

Kettovy oči vybuchly strašlivou silou. Lesklý sklivec stékal po tváři hradního pána řvoucího bolestí. Ale ani jeho šílený řev nedokázal přehlušit zoufalý dětský nářek. Pláč malé holčičky.

Jasnící ranní obzor potemněl a nenadálý nepřirozený chlad zavanul síní v záblesku, kterým děsivá tvář zmizela stejně náhle, jako se objevila.

I

Urostlý, svalnatý mladík naposledy zvedl ruku na pozdrav, drobná dívčí postavička mířící na jih naposledy přátelsky zamávala. Neklidně potřásl hřívou černých vlasů a protáhl se v rozložitých ramenou. Ač mu táhlo sotva na dvacet, cosi ve výrazu jeho tváře dávalo tušit, že i zkušený bojovník v nejlepších letech zvolí moudře, když se rozhodne vyjít s ním po dobrém. Zvlášť pokud nemá dobrou náladu, jako právě teď. Nevyzpytatelné oči plály chladnou modří a svědčily o severském původu. Pružné pohyby připomínaly vražednou šelmu na lovu. Pochva z drsné šedozelené kůže skrývala prastarou čepel vybroušenou do zrcadlového lesku.

Loučení s pouštní dívkou Elashi bylo srdečné – a krátké. Ač ji měl upřímně rád, nemohl se ubránit lehce provinilému pocitu úlevy, když mizela za obzorem. Ještě jednou se ohlédl přes rameno, směrem k nafialovělým štítům Kezankianských hor. Daleko v jejich údolí, v malém borovém háji, navěky spočinula krásná Tuanna. A pouze vítr se proháněl pustým sálem ponurého hradu, kde jen tmavá skvrna na podlaze připomínala existenci kdysi mocného nekromanta Nega{1}.

Nyní je konečně ve vysněné Zamoře, bohaté zemi s velkými výstavnými městy plnými snadno zcizitelného majetku, hospod proslulých lahodnou kuchyní a vábných hnízd rozkoše, již plnými náručemi rozdávají milostnice krásné jako ženy šáhova harému. Má dobré boty, pár stříbrňáků v kapse a spolehlivé ostří po boku. Co víc si může od života přát! Conan z Cimmerie ještě jednou potřásl hlavou, aby zahnal matoucí vzpomínky, a křepkým krokem zamířil k náhorní plošině, nad níž se rýsovaly věže Mahraabadu.

„Mandle! Slané mandle! Loupané mandle! Mandličky v cukru! Kupte si mandle!“

„Stůj, mrcho! Hou! Hajtro pitomá!“

„Čerstvé fíky! Pomeranče! Citrony! Granátová jablíčka!“

„Kolik chceš za ten šál? Deset rupií! Podvodníku nestydatá, tolik peněz za kousek hedvábí? Vypadá, že si do něj tvoje zavšivená bába balí na noc bolavou nohu!“

„Budoucnost, pane, přečtu ti z ruky tvou budoucnost!“

Černovlasý barbar se obratně proplétal mezi karavanami velbloudů z jižních pouští, poháněných kočovnými pastevci, a stánky přetékajícími zbožím všeho druhu. Tady nabízela voňavé zlatavé datle, drobné, sladké citrony a šťavnaté hrozny opálená žena ze statku, nešetřící výhledem do hlubokého výstřihu krev a mléko. Vedle ní ječivě pokřikovala scvrklá stařenka nad ošatkami s pistáciemi, mandlemi a para ořechy. O kus dál se soustředěně hrbil muž s dláty v ruce nad špalkem vyzrálého jasanového dřeva, aby prvního kolemjdoucího, který jen okem zavadí o jeho vyřezávané kazety a truhličky, chytil za rukáv a spustil repetivou hru na smlouvání. Naproti se opíral o sloupek stánku kupec v typickém turánském fezu na vyholené hlavě a vemlouvavým hlasem nabízel duhové khitájské hedvábí i bělostné venhdhyjské krajky. Seveřan se na chvíli zastavil u ohrady s plnokrevnými hřebci, obdivně prohlížel ušlechtilá, ohnivá zvířata, se zaujetím naslouchal chvalozpěvu koňského handlíře a nezávazně se v duchu kochal myšlenkou, že se v noci ve vší tichosti vrátí, aby si vybral koně bez placení.

„Ctihodní mužové, přesličné paní! Veselí mládenci, ctnostné panny! Blíže, lidé, přistupte blíže! Poslechněte si dojemný příběh o hříšné lásce a strašlivém mordu kupecké dcery, který se doopravdy udál a jenž vám dnes věrně přehraje Taurova kočovná herecká společnost!“ Znělý bas zralého muže s přehledem ovládl tržiště.

Podsaditý komediant s hranatou bradou, zeširoka rozkročený na lehké bryčce, jež mu sloužila coby improvizované jeviště, uhodil do strun mandolíny. Přivřel zapadlé, pronikavé oči, a jeho hlas ještě nabral na síle, když jednoduchou melodii doprovázel čistým nápěvem:

„Poslechněte, lidé drazí,

příběh, ze kterého mrazí,

o kupci a o vražedném noži.

Ten muž měl dceru jako květ,

však neznal lásku její ret,

když po nocích se obracela v loži.“

Do pomalého rytmu náhle zavířil bubínek, vpadla cinkavá tamburína a veselá flétna a k rozvernému refrénu se přidala lehce ochraptělým altem kyprá modrooká blondýna a mladý krasavec s dlouhými hnědými kadeřavými vlasy a hnědýma očima zastíněnýma hustými řasami, zpívající čistým, skoro dívčím tenorem.

„Hej, hej! Tak to v světě chodí.

Hej, hej! Když se vášeň rodí.

Je lepší marně touhou vzdychat.

než kytkám ke kořenům čichat.

Hej, hej! Tak to v světě chodí.“

Okolo káry se natlačili zvědavci. Také Cimmeřan, zaujatý nezvyklou podívanou, postoupil blíž. Kočovné herce viděl poprvé v životě. Jak příběh pokračoval, lidé okolo něho se přidávali ke zpěvu a podupávali do rytmu refrénu. Barbar se začal cítit nesvůj. Nebyl zvyklý na tlačenici tolika těl v blízkosti, jež neumožňovala vytáhnout meč z pochvy a rozmáchnout se jím. S nevolí si uvědomil, že se stal vězněm uprostřed lidského stáda. Krev mu začala divoce vřít v žilách, jak hledal cestu ven z davu.

Náhle ucítil u pasu lehký pohyb. Čísi kradmá ruka se snažila odlehčit jeho opasku o váček s mincemi. Zpěvnou melodii vzápětí přetrhl vyděšený výkřik.

„Pusť mě! Au, to bolí!“

Mladík s uhrovitou pletí, skoro ještě chlapec, se zoufale zmítal v drtícím sevření masivní pěsti. Jeho dlouhé štíhlé prsty, nyní bezmocně uvězněné, svíraly seveřanův poloprázdný váček s penězi. Síla mužova stisku ho vyděsila, ještě víc však žhnoucí pohled zachmuřených modrých očí.

„Odpusť, pane, uvolnila se ti tkanice od váčku. Chtěl jsem ti ho podat.“ Přečnívající přední zuby a chytré, šmejdivé oči ze všeho nejvíc připomínaly lasičku.

„Podat...“ Zuřivé zafunění jasně vyjadřovalo, co si majitel peněz o prokázané laskavosti myslí.

„Dej pozor, ublížíš tomu chlapci! Pusť ho! Nevidíš, uvolnila se ti tkanice od váčku s penězi. Ztratil bys ho, kdyby nezakročil. Měl bys mu poděkovat!“ Kolohnát s křivýma nohama se ani nesnažil skrýt výsměch v hlase. Nedbale si pohrával s nožem dlouhým nejméně tři couly. „Mukaffo, Džaríre, to se budete jen tak dívat, jak tady ten barbar napadá našeho kamaráda Ardašíra?“

Potměšile přivřel oči, vyzývavě se zašklebil a širokým, zakřiveným, šikmým ostřím odrazil sluneční paprsky Cimmeřanovi do očí.

„Naučte toho neřáda způsobům!“

„Jasně, Kuzmáne!“ Dva zarostlí, zamračení chlapi, ruce na opascích, postoupili o krok ke Conanovi. Vypadali, jako by si z oka vypadli. Lišili se pouze tím, že jeden z nich měl tvář poďobanou od neštovic. Mladíček, jenž se jmenoval Ardašír, nejistě olízl rty a střelil pohledem od obřího barbara ke kolohnátovi. Zdálo se, že ho zastání kamarádů nepotěšilo o moc víc než barbarův železný stisk. Komedianti utichli. Dav diváků urychleně vyklidil místo, kde se schylovalo k bitce.

Cimmeřan vyprostil jediným pohybem svůj váček z ochablých prstů zlodějíčka a beze spěchu ho připevnil zpět k pasu.

„Jděte si svou cestou, chlapi. Dneska nemám dobrej den.“

„To si piš. A budeš ho mít ještě daleko horší, až...“ kolohnát nestačil dopovědět.

Černovlasý mladík zaútočil rychle jako chřestýš. Jediným dobře mířeným úderem pěsti srazil Kuzmána k zemi. O dlažbu zachřestilo několik vyražených zubů. Spodní polovinu mužovy tváře zalila záplava krve. Se vzteklým řevem a tasenými meči se jeho dva kumpáni vrhli do útoku hlava nehlava. Prastará, do modra zakalená ocel zlověstně zasyčela, jak ji mladík plynulým pohybem vytáhl z pochvy. Zdálo se, že rány obou útočníků odráží bez sebemenší námahy. Čepel jeho meče se míhala rychle jako tělo kobry, stejně nevyzpytatelná, stejně smrtící. Protančil mezi nimi. Vykryl útok jednoho, bez námahy se vyhnul ostří druhého. V zaslepené snaze zasadit rozhodující ránu pletli se Mukaffa a Džarír jeden druhému pod nohy, aniž by dokázali svalnatého mladíka byť jen v náznaku ohrozit. Přestože byli dva na jednoho, už za malou chvilku bylo zřejmé, že početní převaha není všechno.

„Stráž! Městská stráž!“

Boj, v němž se začínal měnit poměr sil, přerušilo zavřeštění žebráka s otevřenými vředy na obou bércích. Banda zlodějů, podpírajíc svého šéfa, v tu ránu zmizela, jako by ji země pohltila.

„U Hannumanovejch shnilejch koulí!“

Conan s divokýma očima, utopenýma v touze zabíjet, rozrazil masu lidí, připomínaje žence kosícího lán zralého obilí. Nezdržoval se ohlížením a dlouhými skoky zmizel v křivolakých uličkách na opačné straně tržiště. Zvolnil tempo až ve chvíli, kdy si byl naprosto jistý, že ho nikdo nesleduje.

Jeho sny o rychlém a snadném zbohatnutí ve stokách civilizace se začaly rozplývat. Pomalu docházel k poznání, že přežít ve velkoměstě možná nebude tak jednoduché, jak si představoval, když k němu putoval vyprahlou divočinou.

„Ten divoch na súku řádil jako vypuštěný ze řetězu,“ naříkavě si stěžoval sladký mužský tenor.

„Jo, zkazil nám celý vystoupení,“ zanotoval mu rozmrzele znělý bas.

„Ale měl krásnou postavu. Takovou mohutnou. A pohyboval se jako divoká šelma,“ protáhl zasněně chraptivý ženský alt.

„Vy ženský myslíte jen na jedno,“ opáčil nevrle bas.

„Ale, ale, Taure, a copak že to je?“ zapředla žena a otřela se mohutným poprsím o záda podsaditého principála.

„Dej pokoj, Karinno! Právě jsme přišli o kšeft. Nemáme co do huby. Přestaň.“

Blonďatá Karinna uraženě zakmitala řasami a v modrých očích se jí zablýsklo.

„Býval jsi ke mně milejší.“

„To už je ale hodně dávno, že,“ odkápl medově jedu tenor.

„Hleď si svého, Kermare!“ nabral alt na ječivých obrátkách, jakmile dostal záminku.

„Karinno, děvenko, mohla bys mi pomoci, prosím? Jehla a nit jsou v roztřesených stařeckých rukou horší zbraní než khitájský oheň.“ Laskavá, tichá žádost starého muže udusila hádku v zárodku. Na nakvašené tváři odkvétající první milovnice se odrazilo cosi z jeho vlídnosti. Bez dalšího slova odcupitala za holohlavým starcem s dlouhými bílými licousy a šikmýma, jasně modrýma očima.

„Ó, žena! Jaký světa div! Andělská krása, ale v duši – chlív...“ Vemlouvavý, sametový hlas zakončil procítěnou recitaci s pohrdavou noblesou.

„A ty dej taky pokoj, Karagizi! Zurne, je třeba dojít na dřevo. Už abyste vyrazili, nebo v noci zmrzneme.“ Taurus uťal další rozhovor s nezpochybnitelnou autoritou principála.

Přepečlivě vyholený, na kost vyhublý padesátník a pomenší, sporý a mrštný mladík, jenž za celou dobu nepromluvil ani slovo, se bez dalších poznámek zvedli a zamířili k lesu. Hrozící bouřka byla zažehnána. Z ovzduší pomalu mizelo napětí.

„Pláče.“ Stařec s jasnýma očima se přišoural k Taurovi, spravujícímu koňský postroj, a ztěžka dosedl. Už toho moc viděl a málo z toho bylo hezké. Snad právě proto se pustil do předem prohrané diskuse. „Vzpomínáš, jak za tebou potají vyběhla v noci jen v košili a už zůstala? Byla nejstarší dcera ze statku, právě měla před ohláškami. Tehdy jsme museli prchat až za hranice, než se její otec smířil s tím, že jeho nejmilejší utekla s komedianty, a přestal nás pronásledovat. A do Nemedie si dodnes netroufneme, i když je to už třináct let.“

„Třináctka je nešťastné číslo,“ zabručel vzdorně Taurus.

„Stárne, touží se usadit. Doma by dnes měla střechu nad hlavou, děti,“ pokračoval starý, jako by neslyšel.

„To jsem jí nikdy nesliboval. Jsme komedianti, nemáme domov. A potřebujeme mladou herečku. Jak jsi sám řekl, Hikmete, Karinna stárne.“ Do hlasu principála se vloudilo dozrávající neúprosné rozhodnutí.

„Na hradě je prý dnes hostina,“ změnil rychle nepříjemné téma stařec. „Možná by přivítali herce. Mohli bychom předvést nějakou naši hru, ne ty laciné popěvky pro venkovany na tržišti. Třeba o vášni a zradě na dvoře khitájského vládce Chan-Jü.“

„Mrzí tě, že tvoje kusy hrajeme tak málo. Však víš sám – venkovany vysoké city panstva nezajímají. Hradů je pár a dostat se dovnitř bývá těžké. Ale tvůj nápad stojí za optání. Půjdeme prosit do paláce ještě dnes, než zavřou brány.“

Stařec se znovu nadechl, ale pak si to rozmyslel a štrachal se na nohy.

„Hikmete? No tak, vidím, že mi ještě něco chceš...“

„Já...“ nadechl se autor her. „Jde o Karagize. Je s námi teprve krátce, ale už hraje hlavní role. A ty jeho oči, jsem z nich nesvůj. Nic o něm nevíme. Nevěřím mu,“ vysypal stařec rychle, jako by byl rád, že své pochyby konečně vyslovil nahlas.

„Karagiz je herec požehnaný bohy. Je z nás nejlepší. Ne – je dokonalý. A my ho potřebujeme. O své minulosti sice nemluví, ale to ty také ne. Nic nemáme, jen svoje divadlo. Nikdo nám nemá co vzít. Nemůže nám ublížit.“

„Rád bych měl tvoji jistotu.“ Hikmet stiskl nesouhlasně rty a nespokojeně se belhal pryč.

„To bylo napofled!“ Kolohnát se zafačovanou čelistí velmi špatně vyslovoval. Špinavým obvazem prosakovala krev.

„Při Erlikových játrech, nemůžu za to! Přísahám!“ zaklínal se Ardašír, neklidně přešlapující v koutě zaplivaného doupěte na okraji města. Nad šišláním šéfa bandy se sice hluboko v nitru válel smíchy, ale byl dost rozumný na to, aby dal cokoliv najevo. „Vypadal jako venkovskej balík. Koho mohlo napadnout, že by dokázal srovnat levou rukou i osobní stráž našeho jasného šáha!“

„Od toho tě máme. Ty máš tipovat a krást,“ soptil Džarír, ten poďobaný od neštovic.

„Udělal jsi nám pořádnou ostudu. Teď abysme se báli vystrčit nos na ulici. Budou na nás pokřikovat děvky z celýho Mahraabadu. Příště tě necháme v průšvihu. Kdyby Kuvajra nezařval, že jde stráž, mohlo to s náma dopadnout daleko hůř,“ přisadil si Mukaffa.

„Říkal jsem, že je to balík – ani ho nenapadlo, že by mohlo jít o fintu. Utíkal jak zajíc,“ ušklíbl se mladý zlodějíček, ale když viděl zaťaté pěsti kumpánů, rychle zvážněl. „Většinu peněz jsme zachránili,“ dodal horlivě a začal na stůl sázet mince všeho druhu, od zlatých denárů přes stříbrňáky několikeré ražby až k měďákům platícím ve městě.

Dobrá nálada ho rázem přešla. Ten zpropadený divoch mu pěkně zkřížil plány. Původně předpokládal, že se s lupem vypaří a přerozdělí ho ještě před schůzkou s kumpány – jako obvykle. Teď rozpočítával peníze spravedlivě na pět hromádek a v duchu proklínal chybnou volbu kafky. Zároveň však cítil ulehčení, že mu nářez a zesměšnění bandy prošly tak lacino. Nebylo to na místě. Sotva položil poslední minci, uchopily ho zezadu dva páry silných rukou a postavily před Kuzmána. Vzápětí ucítil pěst v žaludku. Následoval kopanec do ledvin. A dupnutí, které mu málem zlomilo ruku v zápěstí.

„To bylo napofled, fmejde jeden zakrflej! Pfíftě vabijeme napfed tebe.“ Šišlání přestalo Ardašírovi připadat legrační. Padl na podlahu a snažil se předstírat bezvědomí. Ani to ho nezachránilo od krupobití ran, spolehlivě nacházejících nejcitlivější místa na těle. Jeho mdloba přestávala být předstíraná.

„Stačí, nechejte toho! Nebo ho, hajzlíka, utlučete!“ zarazilo zesměšněné bijce zasípání z opačného konce místnosti. Vředy zmrzačený žebrák, sedící v koutě, se za celou dobu ani nepohnul.

„Kdyby neměl tak šikovný prsty, nebylo by to škoda,“ zasyčel Kuzmán. „S tím barbarem si budu hrát dlouho. Najděte mi ho. Co nejdřív. A ty na svůj podíl dneska zapomeň,“ naposledy s gustem kopl do bezvládného těla na podlaze.

„Utíkal směrem k severní bráně. Nejspíš bude hledat nocleh ve čtvrti Vůně rudého lotosu. Neměl by být problém ho tam najít,“ pronesl mrzák. Trojice mužů hlučně opustila místnost.

Kuvajra se dál bez hnutí opíral o stěnu.

Po chvíli se Ardašír začal sbírat z podlahy. Se sténáním ohmatával všechny kosti. Zdálo se, že jsou celé. S bandou končí, to je jasné. Však je na čase, u Béla, zaklel polohlasem sám pro sebe. V paláci dnes chystají hostinu. Bude tam pobíhat spousta lidí, a on se snadno ztratí v činorodém zmatku. Na tuhle chvíli čekal celou dobu. Vypaří se z města a objeví se jako boháč, nejlépe na opačném konci světa. Jenom si ještě musí vyřídit na zámku maličkost, která mu to umožní. Nejistě se postavil na nohy a klopýtaje zamířil ke dveřím. Žebrákovi u zdi nevěnoval ani pohled. Nemohl si proto všimnout, že Kuvajra vykročil jako stín za ním. Tak rychle, že úplně zapomněl kulhat.

Vykřičená čtvrť Vůně rudého lotosu se netěšila ve městě dobré pověsti. A putyka U Kozatý Tamiry neblaze proslula dokonce i v samotné čtvrti. Měla však jednu velkou přednost – byla nejlevnější.

Mohutný Cimmeřan musel pořádně sklonit hlavu, když chtěl projít dveřmi. Uvnitř ho přivítalo dusivé přítmí prosycené pachem zelí, přepáleného skopového loje, moči a zpocených mužských těl. Musel se na chvíli zastavit, aby se při přechodu z jasného světla do dýmem hustého šera rozkoukal. Nízký strop, nesený trámy silnějšími než stehno dospělého muže, byl dočerna očazený dýmem blikajících loučí. Piliny na podlaze nejspíš pamatovaly první krále Atlantidy, a od té doby je pozvracelo tolik opilců, kolik vznešených panovníků usedlo na trůn onoho bájného kontinentu, než po dlouhých staletích zmizel v chladných mořských hlubinách. Seveřan s nechutí ohrnul chřípí a svalil se na rozviklanou lavici podél kratší stěny místnosti tak, aby měl krytá záda a dobrý rozhled. Džbán zteplalého piva, kus hovězí kosti s oschlou kližkou a okoralý chléb prozatím splnily všechna jeho přání.

Putyka, která při vstupu neznámého muže na okamžik ztichla, se znovu rozhlaholila běžným opileckým šumem. Pestrá směsice mužů rozličných národností měla něco společného – bezohlednou lačnost po penězích a pohrdání všemi pravidly lidské slušnosti. Obsluhovaly ženštiny s očima stejně studenýma a tvrdýma, jako měli jejich hosté. Snad jen hrabivost v nich svítila ještě víc. Největší rámus tropili pomocníci vendhyjských kupců s hlavami omotanými špinavými kusy plátna, kteří se o čemsi hádali s pohůnky kothských koňských handlířů, sedícími u téhož stolu. O kus dál domlouvali polohlasem špinavé kšefty turanští pašeráci omamných drog z dalekého Východu, tolik ceněných v prostopášných zamorských městech. Na opačném konci místnosti zachmuřeně dopíjel už kolikátý džbán laciného vína černý zembabwejský obr, zřejmě tělesná stráž některého z kupců. Vrhal čím dál tím divočejší pohledy na svoje okolí a zjevně se nemohl dočkat, až se vrhne na prvního, kdo k tomu zavdá sebemenší záminku. Mezi tím vším lomozila místní sebranka zlodějíčků, falešných hráčů a pasáků. Tady byli doma, nemuseli vystavovat na odiv blahobytný zjev či dokonalé mravy, aby nachytali prosťáčky toužící zahrát si hazard v kostky nebo koupit na jednu noc dvanáctiletou brythunskou dívenku urozeného rodu, která je zaručeně ještě panna. Prolévali hrdlem ředěné splašky v blaženém vědomí, že na tomto místě neplatí jiný zákon než jejich zákon silnějšího a že nebudou-li příliš civět do tváře svého spolusedícího u stolu, zůstanou i oni ušetřeni jeho pozornosti.

Conan se právě chystal hodit pár měďáků jedné z obsluhujících ženštin, rozhodnutý přespat raději někde za branou města než na jednom ze zavšivených slamníků hospodské Tamiry, když putyka náhle ztichla. Po ošlapaných kamenných schodech sestupovala do lokálu žena. Byla pečlivě zahalená do tmavě modrého sametového pláště s kápí přehrnutou přes hlavu, oči zeleně zářící z jejího přítmí a ladné křivky drobné postavy však prozrazovaly, že háv skrývá krasavici. Překvapené ticho vystřídal zmáhající se řev a rachot, jak se chlapi začínali zvedat z lavic a židlí. Tajemná návštěvnice ale byla nemilé pozornosti ušetřena. Ochranitelsky ji obstoupila šestice mužů vyzbrojených krátkými dýkami u pasu a dlouhými koženými karabáči ukončenými hrotitými kovovými koulemi v rukou. Krčma zasyčela odporem a muži zklamaně dosedli zpět na svá místa.

Podivní hosté zamířili ke Conanovi a obklopili ze všech stran jeho stůl. Zahalená žena se posadila přímo proti němu. Mladík zůstal lhostejný. V jeho obličeji se nepohnul ani sval, jen oči blýskly ledovou modří. Zdánlivě nezměnil polohu. Zatímco levačkou uchopil džbán a pořádně si zavdal, pravici ledabyle přesunul blíž k meči.

„Máme ve městě vzácného hosta z dalekých severských horských plání. Vítej v Maahrabadu, cizinče!“ pronesla žena tichým, trochu posměšným hlasem.

Pod mazlivým, hebkým tónem jako by se skrývaly ostré ocelové drápky. Výzva, výhružka a příslib zároveň. Barbar cítil, jak se mu ježí chlupy na zátylku a podbřiškem šíří palčivé teplo.

„Kdo jsi? Co mi chceš?“ otázal se chraptivě.

Naklonila se přes pocintaný stůl a zblízka mu pohlédla do tváře. Hlava se mu zatočila z hořkosladké vůně arniky a jasmínu.

„Co záleží na jméně. Pomoz mi, prosím! Pojď se mnou. Nebudeš litovat,“ dodala mnohoznačně a začala se zvedat od stolu.

„Počkej! Jestli ode mě něco chceš, budeš mi toho muset říct trochu víc!“ strhnul ji za hedvábné předloktí zpět na místo.

Ozbrojenci rázem byli ve střehu, připraveni na jediný pokyn své paní rozsévat násilí a strach. Pohybem volné paže je zarazila a upřela na barbara pohled sršící smaragdovými jiskrami.

„Tohle už nikdy nedělej! Můžeš na mě převrátit tento těžký dubový stůl a přelámat mi tak obě nohy, můžeš dostat většinu mých mužů. Ale zřejmě jsi ještě neviděl, co dokážou biče ve zkušených rukou. To zmrzačení poneseš po celý život – pokud ho přežiješ. Je však zbytečné zkoušet navzájem své síly,“ zvláčněl náhle tón jejího hlasu. „Jsem teď ve tvé moci stejně jako ty v mé. Opravdu hledám pomoc. A nabízím výdělek ve zlatě tak vysoký, že se ti o tom doposud ani nesnilo. Budu-li spokojena, může být odměna ještě vyšší...“

Rozhlédl se. Žena měla pravdu. Byla mu vydána na milost a nemilost – stejně jako on jí.

„Pojďme tedy,“ zavrčel. „Ale dej si pozor. Obvykle ženy nezabíjím, jestli mě však chceš podvést, nebudu váhat.“

Neochotně se zvedl a okázale ignoruje šestici mužů za svými zády, vyšel bez ohlédnutí z putyky.

Žena se zelenýma očima se ve skrytu kápě se zadostiučiněním pousmála a následovala ho drobnými ladnými krůčky s ozbrojenci v zádech. Hospodští opilci upřeně pozorovali své korbele a džbány, dokud nezaklaply dveře za posledním mužem s bičem v ruce. A trvalo ještě hodně dlouho, než se rozhovor znovu rozproudil s původní bujarostí. Ve chvíli, kdy ke Kozaté Tamiře dorazil Kuzmán s oběma kumpány, už o události nikdo z přítomných nevěděl a ani vědět nechtěl.

II

Na ulici se Conan uvolnil. Už ho netísnil nízký strop a úzký prostor mezi lavicí a stolem. Mohl zmizet dřív, než by se kdokoli z půltuctu mužů za ním stačil vzpamatovat. Zabránila mu v tom však zvědavost. Zpříma se obrátil k tajemné ženě, než se však stačil nadechnout, přitiskla mu hedvábný prst na ústa.

„Tady ne, prosím! Pospěšme si, brzy se dozvíš vše potřebné,“ pronesla rozhodně.

Bez dalšího slova nasedla do nosítek, která čekala před putykou. Cimmeřana vzápětí obklopila šestice ozbrojenců, a tak jen pokrčil sám pro sebe rameny, položil pravici na jílec meče a bez dalšího slova následoval chvatné kroky nosičů.

Oslepující polední žár ustoupil vlídnému, měkkému světlu pozdního odpoledne. V ulicích začínalo být rušno, při pohledu na biče v rukou jejich průvodců však lidé překotně vyklizovali cestu. Rychle se vymotali ze spleti křivolakých uliček vykřičené čtvrti a širšími, výstavnějšími chodníky, lemujícími domy obchodníků, stoupali do kopce k místu, kde sídlili nejbohatší patricijové. Cestou míjeli čím dál rozlehlejší paláce, utopené v zeleni a pestrých barvách květů. Vévodily jim cibulovité střechy a věžičky pokryté složitými reliéfy. Tu vyplula nad zkadeřené listy okrasných palem vypouklá báň s pravidelnými vruby, pokrytá jasně zelenou měděnkou, onde se nad záplavu tropických květů vynořila lesklá kupole s tyrkysově modrou keramickou mozaikou, propletenou žlutou a bílou kresbou. Honosná sídla občas prostřídaly skromnější věžovité či stupňovité svatyně z okrových cihel, často postavené na půdorysu osmiúhelníku.

Pečlivě udržovaná terasovitá prostranství, dlážděná barevnými dlažebními kostkami, střídaly široké chodníky pospojované schodišti. K mladíkovu úžasu mířili přímo k paláci z bílého mramoru, rozloženému na nejvyšším pahorku města. Než se stačilo denní světlo rozplynout v načervenalém přísvitu podvečera, prošli téměř celým městem a Conan se ze zaplivaného pajzlu U Kozatý Tamiry ocitl přímo v paláci šáha Ary.

„Musíš mít oči jako bezedné studny neřesti, takže muž nikdy nevytuší, co se v nich právě odráží. Tvoje gesta musejí dýchat mrazivou vášní padlého anděla. A hlas musí vyvolat pocit, jaký má šestnáctiletý syn podkoního, který je ještě panic, když ho bičíkem pohladí po tváři krásná šáhova konkubína. Ale hlavně si pamatuj, maličká, že mužský jsou jen zvířata.“ Shagyi bylo čtrnáct let, když jí dala tuto radu bývalá kurtizána Arova děda. Ačkoliv to byla stařenka jako věchýtek, její oči zůstávaly stále stejně živé. Do smrti netrpěla nouzí – šáh jí odkázal velkorysou doživotní rentu, již jeho potomci poctivě vypláceli.

Shagya si radu dobře zapamatovala. Díky ní se o dva roky později stala uznávanou Arovou milostnicí. Dokonce i teď, po čtrnácti letech, byla jeho neojblíbenější konkubínou. A pečlivě skrývala první drobné vrásky v koutcích očí i strach ze stáří v duši.

Tělesnou stráž nechala přede dveřmi.

„Nemyslím, Bartaku, že bych byla ve smrtelném nebezpečí,“ usmála se obavám velitele svých stráží, když pokynula barbarovi, aby vstoupil do jejích osobních komnat. „Dohlédni, ať mě nikdo neruší – byla jsem na procházce ve městě a teď odpočívám.“

Nechala sklouznout z ramen těžký sametový plášť a se zlomyslným polichocením zaregistrovala Cimmeřanovo obdivné zalapání po dechu. Conan měl ještě v čerstvé paměti chladnou krásu nemrtvé Tuanny a teď mu připadalo, že se vrátila do světa živých, alespoň co se dokonalosti tělesných křivek týkalo. V jedovatě zelených očích ženy stojící před ním však nebyl ani stín Tuanniny nostalgie. To, co v nich viděl, přivádělo jeho krev do varu, ale zároveň jej kdesi hluboko v podvědomí nutilo ke střehu.

„Už mi povíš své jméno?“ ovládl hlas.

„Shagya. A jak mám říkat tobě, divoký seveřane?“ pronesla s drobným náznakem posměchu na svůdně plných rtech.

„Jsem Conan, Cimmeřan.“

„Conan, Cimmeřan,“ protáhla mazlivě. Ledabylým gestem uvolnila z vlasů zlatou sponu zdobenou smaragdy a pestrým emailem. Po holých ramenou se jí rozlily těžké proudy vlasů barvy temné mědi. Zelenkavý poloprůsvitný háv víc než štědře odhaloval pevná, pružná ňadra, útlý pas, který lze sevřít mezi palci a prostředníčky obou rukou, i oblé boky, připomínající vyklenutím ušlechtilý čtyřstrunný tunbúr z dílny proslulého mistra Artana. Její pleť zářila matnou bělí nejvzácnějších perel, pro něž domorodí potápěči černých království riskují život v hlubinách Západního oceánu. Usedla na sofa potažené fialovým hedvábím se stříbřitými medailóny, zkřížila dlouhé nohy pod sebou, aby dala vyniknout štíhlým nártům, a pokynula, ať se posadí vedle ní. Conan měl pocit, že mu nával krve vyšumí ven lebkou.

„Mám pro tebe úkol, pro který se nikdo jiný ve městě nehodí lépe než ty, můj statný seveřane.“

„Proč právě já?“

„Moji lidé tě viděli, jak se biješ na súku. Jenom bojovník jako ty dokáže přemoci palácovou stráž. Navíc nejsi místní. Nikdo tě tu nezná, nemůže zradit. A je jedno, ve kterém městě utratíš odměnu,“ kožený váček zvící Cimmeřanovy pěsti zacinkal ryzím zlatem.

„Co mám udělat?“

„Maličkost. Přineseš mi z věže šáhova rádce Dahomana malou klenotnici, která má cenu jen pro mě. Poznáš ji snadno, je vyřezaná z čirého křišťálu. Ale možná bude těžké ji najít. Ve věži jsou dvě místnosti a krytá terasa v mezipatře. Strážnice dole u paty schodiště se už nepoužívá. Ve velké komnatě nahoře pod střechou bydlí rádce. Tam však nikdy nikdo jiný než on nevkročil, takže ani já nemám tušení, kde by skříňka mohla být. Velitel mé stráže tě teď provede po paláci a řekne ti vše potřebné. Ukáže ti baštu i postranní branku v hradbách kousek od ní. Vyrazíš po setmění, až bude rádce na hostině. Pokud si nikdo nevšimne zmizení skříňky, vrátíš se s ní do mých pokojů a počkáš tady na mě. Kdyby tě překvapila palácová stráž, uprchneš brankou – bude odemčená – a můj spolehlivý posel tě vyhledá u Tamiry. Peníze dostaneš, až budu mít klenotnici v ruce. A pamatuj si, skříňku nesmíš za nic na světě otevřít. Jinak se můžeš s odměnou rozloučit.“

Je to zdatný prosťáček, mohl by uspět, přeměřila zálibně očima strohé linie barbarovy tvrdě vypracované postavy a divoký, ale přímý pohled. Překvapenou stráž dokáže vyřídit levou rukou. Kdyby jich bylo víc, těžko ho dostanou živého, ale pokud ano, kdo uvěří zloději, že ho poslala šáhova milostnice... Křišťálová skříňka prý plní lidská přání. A já nechci zestárnout, pomyslela si krásná Shagya.