POHÁDKY

PRO

ZLOBIVÉ STRAŠIDÝLKO

Štěpán Podešt ml.

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1992 by Štěpán Podešt ml.

Copyright© 1992 Cover and illustrations by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-59-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-60-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-86538-94-5 (PDF)

Ve starém hradě…

Pohádka první:

0 mlsném hejkalovi

Pohádka druhá:

0 neposedné bludičce

Pohádka třetí:

Trampoty ohniváčka

Pohádka čtvrtá:

0 potrestané lakotě

Pohádka pátá:

0 tlusté víle

Pohádka šestá:

0 dvou loupežnících

Pohádka sedmá:

Proč křepelky volají pět peněz

Pohádka osmá:

0 vodníkovi Pentličkovi

Pohádka devátá:

0 netopýrovi Albertovi

Pohádka desátá:

0 nemocném mrazíkovi

Pohádka jedenáctá:

Jak se stal orel ptačím králem

Pohádka dvanáctá:

0 cvrčkovi

Pohádka třináctá:

0 studánkové víle

Pohádka čtrnáctá:

0 parádivé berušce

Pohádka patnáctá:

0 zakletém pokladu

Pohádka šestnáctá:

0 vlaštovce, která se bála létat

Pohádka sedmnáctá:

0 statečném pasáčkovi

Pohádka osmnáctá:

0 čarodejnici Hátě

Pohádka devatenáctá:

0 kováři Matějovi

Pohádka dvacátá:

0 vystrašeném strašidle

Pohádka dvacátá první:

Jak vodníkovi zamrzl rybník

Pohádka vánoční:

Dlouhá noc

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Ve starém hradě…

Byl jednou jeden starý hrad na strmé skále uprostřed lesů. Měl malé nádvoří, hluboký sklep se studnou a vysokánskou věž. Kdysi v něm bydlel rytíř, ale dnes už byl hrad zcela opuštěn.

Zcela?

Vlastně ne. V hradních komnatách přebývala Bílá Paní se svým mužem Bezhlavým Rytířem. Spolu s nimi strašidýlko Klubko, jejich syn. Strašidýlko mělo původně asi jiné jméno, jenže když se učilo létat, neustále se mu pletl ocásek, takže vypadalo jako klubko bílé vlny. A čtvrtým obyvatelem hradu byl netopýr Albert.

Klubko bylo strašidýlko neposedné a maminka s ním měla spoustu starostí a trápení. Strašidýlko si celý den poletovalo po lesích, sklepeních nebo kolem cimbuří a večer celé rozdováděné nechtělo usnout.

A tak jí jednou došla trpělivost a poprosila starého netopýra Alberta, zda by Klubku něco nevyprávěl. Albert se uvolil a začal.

Pohádka první:

O mlsném hejkalovi

Na úpatí skály, co na ní stojí náš hrad, je veliké a husté houští. Večer, když padne rosa, krásně voní. Nu a v něm kdysi bydlel hejkal Bouda.

Bouda byl náramně mlsný hejkal. Věděl přesně, kde rostou nejsladší jahody, největší ostružiny a nejbělejší hříbky. Ouvej bylo s tím, koho přistihl na svých oblíbených místech. To pak začal křičet a láteřit a chudák človíček mohl být rád, když z toho neohluchl.

Jednou se Bouda toulal po lese a hledal, kde by bylo něco dobrého k jídlu. Zničehonic ucítil náramně krásnou vůni. Zavětřil ještě jednou a pořádně a vydal se tu dobrotu hledat.

Ta dobrota byla polévka v železňáku na pasece a patřila dřevařům, kteří si ji uvařili, než se dali do práce.

Bouda se vrhl na hrnec a začal hltat, srkat, mlaskat a hlasitě funět. Prostě byl na něho hrozný pohled, jak mu polévka tekla po tváři a po břiše. Když hrnec vyjedl, začal ho vylizovat, a aby mu to lépe šlo, strčil hlavu dovnitř.

Když celý hrnec vylízal do poslední kapky, zjistil, že nemůže vytáhnout hlavu. Překážely mu uši a nos. Hrnec ne a ne sundat. Byl to poctivý železňák a pěkně těžký.

Pobíhal po pasece, zakopával o pařezy, skučel a křičel, vyl a klel. Hrnec nic. Dál seděl pevně na hejkalově hlavě.

Bouda si nakonec unaveně sedl na zem a jenom vzlykal.

Na paseku přiběhli dřevaři přivolaní hlukem. Nejdřív se pořádně vyděsili, když uviděli hejkala s hrncem na hlavě, ale pak se začali smát, až je z toho za chvíli bolelo celé tělo.

Když se dostatečně nasmáli, pomohli Boudovi vysvobodit hlavu ze zajetí v železňáku. Ani jim nepoděkoval, jen upaloval pryč.

Příhoda se rozkřikla po celém okolí a Hejkal se musel pro ostudu odstěhovat do jiného lesa.

*     *     *

Klubko se smálo, až v postýlce nadskakovalo, a hned chtělo další pohádku. Jenže Albert už byl pryč. Proto zavřelo oči a rychle usnulo, aby už bylo zítra a s ním nová pohádka.

A opět byl večer a Klubko vydrhnuté od pavučin a smůly čekalo v postýlce na Alberta a na jeho pohádku. Albert tu už byl, usedl na pelest a začal vyprávět.

Pohádka druhá:

O neposedné bludičce

Když se podíváš z věže západním směrem, uvidíš za třetím polesím veliký močál. Je velmi rozlehlý a opuštěný. Bývá tam takové smutno, že i uhlíři se odstěhovali jinam. Dneska tam už žije jenom Bažiňák a bludičky. A o jedné ti budu vyprávět.

Bludička Tereza bylo stvoření rozpustilé, hubaté a drzé. Zatímco ostatní bludičky spořádaně svítily a lákaly poutníky do močálu, létala si Tereza po lesích, vyváděla neplechu a na močál si ani nevzpomněla. Když už potkala pocestného, tak místo lákání do močálu mu ukázala cestu z lesa.

Chudák Bažiňák s ní měl jenom starosti. Každý týden si alespoň dvakrát stěžovala královna víl, že se jim Tereza plete do tance, a tak je vždy poplete, že ho ani nedokončí. Lesní pán si přisadil, že bludička schválně budí zvěř a ptáky po celém lese.

Bažiňákovi z toho šla hlava kolem. Marně bludičce domlouval, zbytečně láteřil. Všechno bylo, jako by vodu sítí nabíral. Až se jednou dopálil.

Tu noc byl úplněk a hvězd, že bys je nespočítal. Bludičky blikaly nad močálem, jen Tereza nikde.

A tak se Bažiňák vyškrábal na pevnou zem a vydal se bludičku hledat. Prošel už celý les a najednou uslyšel rozpustilý smích. Vydal se za ním a našel ji, jak dorážela na chudáka medvěda, který rozespale mhouřil oči a nevěděl, co se s ním děje.

To už bylo na Bažiňáka příliš. Hmátl po bludičce, pevně ji uchopil a hajdy zpět na močál. Tam svolal ostatní bludičky a začal soud.

Návrhů, jak Terezu potrestat, bylo dost. Například ji dát do služby k lidem, aby jim musela po setmění svítit. Nebo jí nabarvit plamínek na modro, na zeleno a na červeno. Bažiňákovi se nejvíc zalíbil nápad dát ji do služby k permoníkům do skal, kde jim bude muset v podzemních chodbách svítit.

Vzal milou Terezu a vydal se k horám, co jsou na severu, a když je hezky, tak je občas zahlédneš. Šel dlouho, celý týden mu ta cesta trvala. Když došel na místo, třikrát na skálu krátce zaťukal.

Skála se rozestoupila a vyšel z ní král permoníků.

„Co si přeješ, Bažiňáku?“

„Přinesl jsem vám neposlušnou bludičku. Nehledí si služby, jen lumpačí a provádí lotroviny. Nechám ji u vás celý rok, potom si pro ni přijdu.“ Bažiňák se při té dlouhé řeči celý zapotil.

A jak řekl, tak se i stalo.

Celý dlouhý rok byla Tereza v podzemí u permoníků, kde je pořád zima a tma. Jak se těšila, až si pro ni Bažiňák přijde.

Když rok uběhl a bludička se směla vrátit na močál, byla nejhodnější ze všech. Kdykoli ji napadla nějaká nezbednost, stačilo, aby si vzpomněla na permoníky a podzemí, a hned s vymýšlením skopičin přestala.

*     *     *

Když Albert skončil vyprávění, zavřely se samy strašidýlku oči a zdálo se mu o bludičce, permonících a Bažiňákovi. A byla noc a z cimbuří bylo vidět až na močál, nad kterým se mihotala světýlka.