POZOR!

PARTYZÁNI!

Luboš Klech

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2010 by Luboš Klech

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-071-7 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-072-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-073-1 (PDF na CD)

„Kdo po tobě kamenem, ty po něm taky kamenem,“

kapitola první,

„Co tě nepálí, nezapaluj,“

kapitola druhá

„Kam partyzán nemůže, tam nastrčí ženskou,“

kapitola třetí,

„Co v mládí najdeš, ve stáří jako když se naučíš,“

kapitola čtvrtá,

„Komu není shůry dáno, v lihovaru dostane,“

kapitola pátá,

„Mezi slepými je štábní kapitán králem,“

kapitola šestá,

„Těžko na cvičišti, s hlavou v mraveništi,“

kapitola sedmá,

„Nic se nejí tak hnusné, jak se to uvaří,“

kapitola osmá,

„Vlka po srsti, ptáka po peří a zrádce po opici poznáš,“

kapitola devátá,

„V jeskyni poznáš (ne)přítele,“

kapitola desátá,

„Když je nouze nejvyšší, první pomoc nejbližší,“

kapitola jedenáctá,

„Kdo si praští naposledy, ten si praští nejlépe,“

kapitola dvanáctá,

„Kdo sám sobě jámu kopá, druhý do ní padá.“

kapitola třináctá,

„Kdo chce Němce bít, vždycky si hůl najde,“

kapitola čtrnáctá,

„Host do domu, stakan do ruky,“

kapitola patnáctá,

„Nechoď, Pešku, s ženou na led, žena spadne a tebe to bude bolet,“

kapitola šestnáctá,

„Mučený z nebe nespadl,“

kapitola sedmnáctá,

„Mlčeti stříbro, mluviti zlato,“

kapitola osmnáctá,

„Dobrý partyzán pro konzervu i přes plot skočí,“

kapitola devatenáctá,

„Co oko nevidí, to puška netrefí,“

kapitola dvacátá,

„Když ptáčka lapají, vodkou ho napájí,“

kapitola dvacátá první,

„Všechno dobré – konec dobrý,“

kapitola poslední,

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

„Kdo po tobě kamenem, ty po něm taky kamenem,“

aneb

kapitola první,

jejíž přečtení bude pro vás nadmíru užitečné. Naučíte se novému způsobu losování, poznáte, že ne všechno o čem jste kdy četli v knihách lze také uplatnit v praktickém životě a na závěr se vám dostane ponaučení, jak korektně upravit svědectví pro budoucí generace, aby odpovídalo pravdě a přitom nikoho neuráželo.

Z kroniky partyzánského oddílu Prochurnyj:

Naše skupina, ačkoli hendikepována nedostatečným množstvím munice, se odhodlala k akci. První bojové vystoupení skončilo velikým úspěchem. Způsobili jsme okupantům nemalé materiální škody tím, že byl poškozen transport surovin drancovaných z naší těžce zkoušené země a odvážených do Německa na podporu nacistického válečného úsilí.

Koncem týdne nám chrabrý velitel, štábní kapitán Němec, oznámil, že obdržel důležitou zprávu od našeho informátora.

Informátor – mimo to, že je velitelovým švagrem, je též konduktérem u drah a jezdí většinou na trati Prostějov – Chropyně – mu sdělil, že v úterý má být po této trati přepravována silná německá jednotka.

Naše moudré vedení přijalo rozhodnutí na tento transport zaútočit.

Přiznám se, že se před vámi za své druhy skoro stydím. Člověk by očekával, že po tomto sdělení propuknou mezi všemi shromážděnými  bouřlivé projevy nadšení a bojechtivé nálady, jak by se slušelo na správné statečné partyzány.

Ale bohužel opak byl pravdou. Bylo lze sledovat známky paniky, obav a – až se mi to příčí říci – ano i strachu.

Ozývalo se nesouhlasné mručení a reptání. Otevřeně se ale neodvážil odporovat veliteli nikdo.

Zejména proto, že ve chvíli, kdy velitel oddílu toto navýsost důležité rozhodnutí oznámil, stál vedle něj Vasil.

Ledabyle potěžkával samopal, který v jeho mohutných tlapách vypadal jako dětská špuntovka. Příslušníci oddílu už Vasila velmi dobře znali a věděli, že není radno si s ním zahrávat.

Je nevypočitatelný a jeho momentální nálada záleží zejména na počtu vypitých stakanů vodky, a není-li vodka, pak jakéhokoli jiného nápoje obsahujícího alkohol.

Jediný, kdo se občas odvážil mluvit proti veliteli, byl starý rýpal a podšívka Matala. K němu Vasil choval určitý respekt.  Ne snad proto, že by se mu Matala mohl postavit. To tedy ani náhodou. Vasil měl nejméně dva metry na výšku a jeho široká ramena i robustní krk prozrazovaly, že má sílu jako býk.

Matala však byl jediný z celého oddílu, kdo s ním dokázal, alespoň do jisté míry, držet krok v pití. Jako někdejší zaměstnanec pohřebního ústavu v tom měl koneckonců dlouholetý trénink. Ti dva dokázali spolu sedět a pít dlouho do rána, když už všichni ostatní dávno upadli do bezvědomí, ne-li do deliria.

Navíc si nejsem zcela jist, zda Vasil vždy rozuměl všemu, co z Matalových úst vycházelo, jelikož bývalý funebrák mluvil horácky. Toto nářečí je velmi podobné hanáckému. Horáckým je nazýváno proto, že lidé na Hané říkají kopcům Drahanské vrchoviny hory, ač – přiznejme si to na rovinu – to vlastně žádné hory nejsou.

V oddíle tímto nářečím mluvila většina chlapů, pocházejících z okolních vesnic. Já vám však jejich slova raději přeložím do spisovné češtiny, aby všichni dobře rozuměli. Ne, nemusíte mi děkovat, nečiní mi to žádné potíže. Vedle vedení kroniky bylo tlumočení mojí druhou hlavní náplní práce v oddíle.

Pouze u některých starších lidí, jako je třeba Matala, ponechám pro větší autentičnost jejich slovům původní podobu.

„Te chceš napadnót vlak plné fricku?,“ halekal starý partyzán nevěřícně na velitele. „S tó troškó náboju, co máme?“ vrtěl hlavou a udělal několik kroků směrem k veliteli, ale když Vasil výhružně zarachotil napřaženým samopalem, zase se zastavil.

„Jen klid,“ řekl štábní kapitán rozhodným tónem hodným člověka, jenž předurčen k vedení jiných si je vědom své převahy nad nimi.

„Všechno vám vysvětlím,“ dodal, když trošku ustalo brblání, „mám plán.“

„A sakra,“ rýpl si po svém zvyku Matala, „toš to zme v prdele.“

„Plán je velice jednoduchý a prostý,“ nedal se velitel rušit námitkami zbabělců. „Ukryjeme se po obou stranách trati, vystřílíme všechny náboje do vagonů obsazených německou pěchotou a zmizíme v lese.“

„Jářko, te ses mosél zbláznit. Deť ti Němčóři veskáčó a postřilijó nás jak králike, dež nebodem mět jedinó patróno, abe sme se muhle bránit.“

„I na to jsem v mém plánu pamatoval,“ uklidňoval ho velitel. „Za pomocí našich spolupracovníků, kteří jsou zaměstnáni u protektorátních drah, poškodíme vlaku brzdy. Budeme na něj čekat na takovém úseku trati, který se svažuje dolů. Takže vlak kolem nás jen projede, my jej prostřílíme jako řešeto, aniž by mohl zastavit. Navíc naše pozice zadýmujeme tak, aby i v případě opětování palby neměli Němci šanci nás trefit.“

Jediným slabým místem velitelova jinak perfektního plánu se ukázalo být to, že železničáři nemohli provést sabotáž na brzdovém systému vlaku sami. Následné vyšetřování po útoku by bezpečně přivedlo gestapo na jejich stopu. Navíc tento vojenský transport bude zcela jistě velmi dobře střežen a české pracovníky drah k němu nenechají Němci ani přiblížit. Provedení tohoto úkolu si tedy žádá neohrožené a ke všemu odhodlané partyzánské bojovníky.

Jinými slovy, je to úkol pro náš oddíl jako stvořený, neboť dle mého přesvědčení v něm není o takovéto muže nouze.

Velitel se s námi taktéž podělil o hodnověrnou informaci od švagra, že prázdný vlak bude čekat na odstavné koleji konického nádraží v noci z pondělí na úterý. V časných ranních hodinách do něj nastoupí vojáci ženijního praporu wehrmachtu.

O konečném cíli jejich cesty nám není nic známo. Pro nás je pouze důležité, že musí projet po trati Konice – Prostějov. Profil této trati se téměř po celé své délce svažuje dolů až ke Kostelci na Hané. Na mnoha místech také vlak projíždí lesem, nebo velmi blízko lesa, což pro nás vytváří velmi dobré podmínky k útoku.

Jakmile jsme tedy byli seznámeni s plánem, vyzval velitel shromážděné, aby se přihlásili dva dobrovolníci, kteří se nepozorovaně v noci vplíží do vlakové soupravy a poškodí brzdy.

„Při plnění tohoto úkolu je zejména důležité, aby nebyla vzbuzena pozornost stráží,“ zdůrazňoval velitel. „Nemůžeme na stráže prostě zaútočit a zneškodnit je, jak navrhoval tady Vasil. Je to statečný bojovník, ale někdy mu chybí více bystrého úsudku.“

Rus se při těch slovech tvářil neutrálně. Rozuměl sice, že je řeč o něm, ale jeho čeština ještě nebyla na takové úrovni, aby věděl, zda o něm velitel mluví v dobrém, či naopak.

„Němci nesmí mít ani nejmenší podezření, že se soupravou není něco v pořádku, to dá rozum.“

Kupodivu se žádný z partyzánů nepřihlásil. Očekával jsem, že po velitelově výzvě vyskočí všichni jako jeden muž a budou se drát o tu poctu, aby jim byl svěřen tak nebezpečný a namáhavý úkol.

Nestalo se.

Možná se teď ptáte, proč jsem se nepřihlásil já sám. Hnedle vám to vysvětlím.

Já jsem totiž přesvědčen, že mým posláním u partyzánské skupiny není zúčastňovat se přímých bojových akcí. Jako jediný příslušník oddílu, kterému se dostalo klasického vzdělání, se domnívám, že jsem předurčen k tomu, abych zaznamenával dění v oddílu i průběh našich bojových vystoupeních a sestavil z nich kroniku. Ta bude sloužit budoucím generacím jako svědectví o hrdinném zápase partyzánské skupiny Prochurnyj.

„Mládenci, co to váma je? Když se nikdo nepřihlásí, budeme losovat!“rozhodl velitel. Začal sbírat a ulamovat klacíky vhodné pro známou metodu: kdo si vytáhne nejkratší.

„Padaždi, kamandír,“ vložil se do toho Vasil. „My sdělajem eto po našemu.“

„Kak – po vašemu?“ Podivil se štábní kapitán, nebylo zvykem, aby Vasil zasahoval do jeho způsobu vedení oddílu.

„Ruskaja ruleta,“ řekl Vasil.

Všiml jsem si, jak mnoha shromážděným partyzánům poklesla čelist. Sám jsem si nebyl zcela jist, zda jsem mu dobře rozuměl. Skutečně chtěl použít tu pokleslou a životu nebezpečnou zábavu carských důstojníků...?

„Ale, Vasile,“ koktal nejistě velitel, „myslím, že to není nejlepší nápad... a... a... ani nemáme bubínkový revolver.“

„Nam ně nado revolvera,“ uklidňoval ho Vasil, „my sdělajem eto slivovicoj. My buděm piť, i kto ně vyděržjajeť, pajďót do pojezda,“ vysvětloval svůj návrh česko-rusky mohutný partyzán.

„Už jsem ti mockrát řek, že na tu slivovici se sahat nebude. Je příliš vzácná a silná. Je určena na oslavy konce války. Nebo kdyby bylo nejhůř, tak jako první pomoc proti umrznutí v zimě.“

„Do zimy dolgyj čas, kamandír. Vrag nas možeť  ubiť zavtra, my dolžni piť sičas,“ použil Rus argument, proti kterému se dalo těžko něco namítat. Všichni jsme si byli vědomi, že naše životy visí denně na vlásku. Život partyzána je po čertech nebezpečný. Uvědomovali jsme si to o to více teď, když jsme se konečně odhodlali přistoupit k bojovým akcím. Nikdo z nás neví ani dne, ani hodiny.

Velitel tedy nakonec, když se k Vasilovu naléhání připojil i zbytek oddílu, neochotně přinesl ze své zemljanky bedýnku, opatřenou pevnou petlicí a zámkem. Cinkalo v ní několik malých demižonů domácí slivovice.

Není přesně známo, jak k tomuto pokladu štábní kapitán Němec přišel. Předpokládám, že mu jej přinesl některý z obyvatel blízkých vesnic jako výraz své podpory boje proti okupantům.

Velitel slivovici pečlivě střežil pro příležitosti, o nichž hovořil před chvílí. Podle jeho vlastních slov je to ta nejsilnější, co kdy pil. Sám údajně ochutnal jediný doušek a měl prý při tom pocit, jako by polkl odjištěný granát. Říkal to možná jen proto, aby odradil své podřízené od konzumace tohoto nápoje v obavě, že by nadměrné pití oslabilo jejich bojeschopnost a ostražitost. Ale například na takového Vasila i některé další muže měla jeho slova přesně opačný účinek. Toužili po oné pálence domácí produkce ještě o to silněji.

„Toš te se šekovné,“ poplácal Matala Vasila po zádech, „šak sem to čol, že se k temo špirituso jedyho dňa dostanem.“

Teď si asi říkáte, jak jsem si u partyzánů lebedil, když jsem mohl popíjet slivovičku.

Jenže já nebyl z tohoto vývoje událostí dvakrát nadšen. Osobně bych dal přednost klasickému losování, jak ho původně chtěl provést velitel. Při něm bych měl aspoň šanci, že si nevytáhnu nejkratší klacík. Tento Vasilem navržený a prosazený způsob výběru „dobrovolníků“ se pro mě opravdu rovnal téměř ruské ruletě. Byl jsem si prakticky jist, že jediná dávka oné smrtonosné ohnivé vody bude mít na můj mozek stejný účinek jako kulka z revolveru při původním způsobu pověstné ruské hry.

Byl jsem sice před příchodem k partyzánům zaměstnancem lihovaru, ovšem můj vztah k alkoholickým nápojům byl spíše platonický. V tom jsem se od ostatních členů oddílu výrazně odlišoval.

Nicméně jsem se vzmužil. Co mne čeká, to mne tak jako tak nemine. Statečně se natáhnu po jednom z hrnků, do kterých zatím Vasil rozléval slivovici. Velitel však moji ruku zadržel.

„No, ty tedy určitě ne!“ procedil skrz zuby, dívaje se na mne se zjevným despektem, „Nedokážu si představit, že bys měl zrovna ty jít do toho vlaku. To můžeme zrovna poslat Němcům rekomando s popisem toho, co se chystáme udělat a s uctivou žádostí, aby vyřadili brzdy z provozu sami. Nepřipustím, aby můj dokonalý plán ztroskotal kvůli jednomu nemehlu. Tohle je partyzánský oddíl, a ne parta nějakých skautů.“

Připouštím, že mi jeho slova nezněla nijak zvlášť lichotivě. Řekl jsem si, že mě velitel zřejmě nechce nechat jít do této akce pouze z obavy, aby nepřišel o – pro oddíl tak nepostradatelnou – osobu, jakou je kronikář.

Vasil zatím ulil každému do plechového hrnku, nebo do es-šálku asi tak deci průzračného nápoje. Všem pečlivě odměřoval, aby někoho neznevýhodnil. Pokud se mu náhodou podařilo nalít o trošičku více, pohotově rozdíl upil. Pouze na sobě ani v nejmenším nešetřil, nalévaje si do velké, dobře čtvrtlitrové plechovky, pravděpodobně od masa. Jistě to nedělal proto, že by byl hamón a chamtivec, jak na něj za jeho zády syčel závistivě Matala. Podle mého si dopřával více než druhým proto, že jeho pověstná výdrž v pití nedávala ostatním v soutěži proti němu příliš šancí. A Vasil se pochopitelně jakožto statečný sovětský voják nechtěl připravit o možnost zúčastnit se důležité noční akce.

Na velitelův pokyn jsem se postavil opodál, abych dělal rozhodčího a dohlížel, zda nikdo nepodvádí, nelije vzácnou tekutinu na zem, nebo se nedopouští jiného prohřešku proti fair-play.

Chlapi se postavili do kruhu. Pozvedli hrnky a jediným mocným douškem poslali slivovici do svých útrob. Bylo zajímavé sledovat, co s nimi mocná pálenka udělá. Po prvním doušku bylo lze slyšet výkřiky obdivu, údivu i překvapení.

„Óóóh. To je síla. Ta píše,“ a podobně.

Vasil bleskurychle doplnil plecháče. Bylo dohodnuto, že nikdo nesmí pití zdržovat, museli to do sebe kopat ráz na ráz.

Po druhém kole výkřiky přešly v hlasité výdechy a chroptění, jak se někteří marně pokoušeli popadnout dech.

Pokud by se toto losování konalo v noci, nepotřebovali bychom petrolejky, neboť partyzánům začaly tak svítit oči, že by to bezpečně stačilo k nasvícení půlky lesa.

„Jářko. Toš ta mosi mět némiň takovéch pětašedesát,“ mlaskal uznale Matala.

Tipoval jsem si, že on účastníkem noční výpravy k vlaku jistě nebude.

Zato nádeník Cyril byl vyložený outsider.

Už před začátkem losování mumlal: „Když já jsem spíš na pivo. Kdepak já a kořalka. Ještě tak vaiska, nebo nanejvýš režná. Ale tyhle ty domácí zabijáky, já nevím...“

Po čtvrtém kole se začaly jeho nohy podivně vlnit. Rozhlížel se po blízkých pařezech a kládách, kam by si k tomu pití mohl sednout. To ovšem pravidla nedovolovala.

Přišla pátá dávka.

Cyril ji vypil sotva z poloviny, vydal z hrdla podivný hvízdavý zvuk, našponoval se jako pružina a začal s hrnkem stále v ruce zvednutým před obličej couvat.

Po několika krocích vzad však zakopl a zajel hlavou do hromádky spadaného listí.

„Adín,“ zvolal vítězoslavně Vasil.

„Tak, prvního dobrovolníka bychom měli,“ přitakal velitel, „no pánové, kdo bude další?“

Rozhlédl jsem se po přítomných. Většinou byli ve tvářích nápadně rudí, někteří však začínali blednout až do různých odstínů zelené.

Zaujal mne Miťka, výrostek sotva šestnáctiletý, který před časem utekl z transportu sovětských válečných zajatců. Nějakou dobu se skrýval u jedněch starších lidí nedaleko Přerova. Ale protože tam musel být celé dny zalezlý na sýpce, aby se neprozradil, odešel radši do lesů. Tam se potloukal tak dlouho, až narazil na partyzány.

Jeho obličej nyní byl popelavě šedý. Slivovice mu vyloženě nedělala dobře. Hlasitě mezi jednotlivými loky oddychoval a obracel oči v sloup. Nechtěl ovšem za dospělými příslušníky zůstat v ničem pozadu. Náhle upustil hrnek, rozpřáhl obě ruce, jako když chcete v zimě na sněhu udělat andělíčka, a skácel se obličejem k zemi přímo tam, kde stál.

„Málčik, málčik,“ pokýval Vasil smutně hlavou. „Savětskyj saldat – i piť neznajeť. Kakaja sramóta!“

Účastníci výpravy byli vybráni.

Většina chlapů však přesto hrdinně pokračovala v pití. Zřejmě chtěli vybrat ještě náhradníka, což se jim bohužel nepodařilo. Pití došlo.

Vasil si hodil Miťku přes rameno, Cyrila chytili dva chlapi za ruce a za nohy a odtáhli „dobrovolníky“ k blízkému potůčku, aby je s pomocí studené vody trošku oživili.

Museli být schopni přijmout instrukce k tomu, co je čekalo, a seřídit si s velitelem čas.

Je třeba vyjít hned zítra za svítání, aby byli do večera v Konici.

Počkají v lese poblíž městečka, až se setmí, a potom nepozorovaně proklouznou k vlakové soupravě odstavené na slepé koleji.

Po splnění úkolu zase zmizí v lese a půjdou směrem k Čunínu, aby se připojili ke zbytku útočného komanda. To bude mezitím čekat rozmístěné podél trati na příjezd vlaku.

Chcete vědět, jak si Miťka s Cyrilem v Konici vedli? Ovšem nežádejte po mně žádné detaily týkající se poškození brzd vlaku. Jednak se v těchto technických věcech nevyznám, ale i kdyby ano, stejně bych vám to neprozradil. Co kdyby se mezi vámi vyskytli tací, kteří by si to chtěli vyzkoušet v praxi, potom bych měl nepřímo na svědomí komplikace v provozu našich jinak bezvadně fungujících, drah. Mohu vám jen říci, že se tentokráte neuchýlili k osvědčené metodě přeřezáni hadic mezi vagony, toho by si totiž Němci bez pochyby všimli.

Jak jejich akce proběhla, vím pouze z vyprávění obou mládenců. A myslím, že jsem jeden z mála lidí, kterému oba aktéři detailně popsali, co všechno se vlastně na jejich nočním dobrodružství událo. Veliteli pouze po návratu zahlásili, že je úkol splněn a nikdo se, pokud vím, po žádných dalších detailech nepídil.

Cesta obou hrdinů do Konice proběhla klidně. Šli lesem, vyhýbajíce se pro jistotu cestám.

Zbraně neměli. Takže pokud by je někdo potkal, mohl je maximálně považovat, za nějaké vandráky, už kvůli jejich zevnějšku.

Po setmění opustili bezpečí lesa a po kolejích došli k nádraží. Připlížili se až pod násep, na kterém stal vlak, jenž se měl stát cílem našeho útoku. Zde se rozdělili. Miťka  se šroubovákem zamířil k lokomotivě, aby povolil páku brzdy. Cyrilovým úkolem pak bylo přestřihat ve vagonech táhla záchranných brzd.

Dvoučlenná německá hlídka přecházela po opačné straně vlaku. Viděli pod vagony jejich nohy ve vysokých vojenských holínkách. Němci právě přichází k poslednímu vagonu a zamíří si to zrovna k místu, kde se krčí Cyril. Hrozí nebezpečí, že ho objeví.

Partyzán si vzpomněl, že když v dětství čítával dobrodružné rodokapsy, hrdinové v nich často používali k odvrácení pozornosti nepřátel fintu s kamenem. Popadl tedy nejbližší šutr a mrštil jím co nejdál od sebe.

Kámen zarachotil po štěrku kolejiště a opravdu upoutal pozornost hlídky. Němci se otočili a  pospíchali za podezřelým zvukem. Bohužel Cyril, jak byl rozrušen možností vlastního odhalení, hodil kámen přímo směrem k lokomotivě, kde ležel v malém dolíku Miťka. Teď hrozilo prozrazení zase jemu. Mladý Rus nezaváhal ani vteřinu. Použil obdobnou metodu, opláceje kamarádovi jeho nerozvážnost stejnou mincí. Hodil kámen zase jeho směrem a ten zazvonil o kolejnici pár kroků od Cyrila.

Vojáci zastavili, podívali se pod vagony, ale oba partyzáni byli skrčeni pod náspem kolejiště, takže je nemohli vidět. Znovu se otočili na patách a zamířili zpátky k poslednímu vagonu. Odtud před chvilkou uslyšeli hluk způsobený kamenem, který hodil Miťka. Došli sotva do poloviny vlaku, když se podobný šramot ozval zase od lokomotivy. Sklonili se a baterkami švenkovali pod vagony na druhou strany vlaku, ale opět nikoho nespatřili. Jeden z vojáků tedy ukázal posuňkem druhému, že se rozdělí. Sám se podívá k lokomotivě a jeho kolega na opačný konec vlaku.

Miťka mezitím hodil další kámen – a těžko už teď zjistíme, zda to bylo úmyslně či omylem – a podařilo mu zasáhnout krčícího se Cyrila. Ten nemeškal a následujícím kamenem již mířil přímo do míst, kde tušil Miťkův úkryt. Nenechá si přece, od toho ruského holobrádka takovou nehoráznost líbit.

Trefil.

Miťka si k sobě přisunul hromádku kamení a spustil na Cyrila rychlopalbu jako z kulometu. Ten se pochopitelně snažil nezůstat mu nic dlužen.

Byla to docela slušná bitva, kterou by zcela jistě dokázal ocenit každý správný kluk, pokud by se neodehrávala za takových smrtelně nebezpečných okolností.

Oba němečtí strážní se zatím dostali na tu stranu vlaku, kde po sobě naši partyzáni metali, co jim přišlo pod ruku. Jeden z kamenů hozených Cyrilem právě minul Miťkovu blonďatou kštici a přistál u nohou Němce blížícího se obezřetně kolem lokomotivy.

Voják se sehnul, kámen zvedl a pár vteřin na něj nevěřícně zíral, patrně nemohl pochopit, odkud se tam vzal.

Miťka ještě mrštil poslední šutr po Cyrilovi. Ten však zahlédl siluetu blížícího se strážného a bleskově zalehl.

Kámen proletěl nad ním a trefil do kolena druhého vojáka, přicházejícího od posledního vagonu. Voják vyhekl a chytil se za koleno. Potom namířil kužel světla baterky směrem, odkud kámen přiletěl a spatřil svého kolegu s velkým kusem štěrku v ruce.

„Du Trottel,“ zavolal, shýbl se taky pro kámen a hodil jej po svém kamarádovi, který nic takového nečekal. Dostal zásah mezi oči, rovnou pod klenutý štítek ocelové přilby.

Strážný vykřikl bolestí a malinko se zapotácel. Hned se ovšem vzpamatoval. Hodil po útočníkovi kus štěrku, který dosud svíral v ruce.

Partyzáni se tiskli k zemi v hlubokém stínu vagonů. Němci je evidentně nespatřili, zato je úplně vystřídali v jejich klukovské bitvě s kameny.

U té ovšem nemělo dlouho zůstat. Po několika vržených šutrech se oba hitlerovci proti sobě rozběhli s napřaženými pažbami svých pušek. Chvilku jimi šermovali, zakrátko však karabiny odhodili a pustili se do sebe holýma rukama.

Miťka s Cyrilem využili toho, že jsou oba hlídači zaneprázdněni vzájemným soubojem a odplížili se na opačnou stranu vlaku.

Tam se Miťka vyškrábal na lokomotivu a Cyril do vagonu, aby splnili úkol.

To se jim podle jejich vlastních slov podařilo. Poté bez dalších komplikací opustili vlak a zmizeli do lesa.

Zbytek oddílu se zatím přesunul k Čunínu, kde bylo pro naše účely obzvláště vhodné místo.

Na tomto úseku začínala trať za zátočinou pozvolna klesat.

Já se nakonec této akce musel také zúčastnit, prý je na čase, abych byl oddílu konečně také nějak užitečný. Velitel trval na tom, abychom šli všichni a naše palba tak byla co nejúčinnější. Opět nám důrazně kladl na srdce, že musíme použít veškeré střelivo, které máme, a způsobit tak nepříteli co největší ztráty.

„Kdo přestane střílet, dokud bude mít třeba i poslední náboj, toho si osobně – tedy prostřednictvím Vasila – podám,“ varoval nás; byl si dobře vědom, co na jeho muže nejvíc platí.

Jeden z partyzánů, který uměl nejhlasitěji hvízdat, byl poslán za zátočinu hlídkovat.

Až uvidí kouř, co nejsilněji zapíská a my si připravíme zbraně. Pak už jen počkáme, než nás mine mašina s uhlákem a spustíme palbu do vagonů.

Náš velitel je hlava otevřená. Jeho plán klapal jako hodinky značky Quartz, které dostal za absolvování vojenské akademie v Hranicích na Moravě s vyznamenáním a s jejichž pomocí jsme si před odchodem do akce museli všichni srovnat čas.

Po chvíli čekání, jíž jsem já osobně strávil kontrolou svého samopalu Špagin, se za zátočinou ozval ostrý hvizd. V několika minutách jsme už mohli slyšet dunění vlaku a nad stromy pozorovat rychle se přibližující kouř lokomotivy.

Muži k tomu určení zapálili podomácku vyrobené dýmovnice. Bedýnky a plechovky napěchované suchou travou, listím, slámou a co já vím, čím vším ještě, co dobře hoří a hlavně hodně čadí.

V několika okamžicích byly koleje pod námi zahaleny hustým dýmem, ale to už kolem funěla lokomotiva. Zalehli jsme, aby nás strojvůdce s topičem nespatřili.

Když nás mašina minula, všichni zamířili do míst, kde skryt za oblaky kouře, tušili tendr. Jakmile kolem přejel i ten, zahájili jsme palbu.

Měl jsem co dělat, abych třesoucí se automat udržel, střílel jsem z něj takto naostro poprvé. Výstřely zbraní mých spolubojovníků zanikaly v rachotu vagonů a supění lokomotivy. Takže jsem vnímal jen vibrace svého samopalu, plameny šlehající z ústí hlavně, prázdné nábojnice vyskakující ze závěru, kouř, zápach spáleného střelného prachu, třísky a kusy kůry odletující z vagonů...

Počkat!

Ano, kůra. To přece nejsou osobní vagony přepravující německé vojáky! Tohle je nákladní vlak naložený kládami dřeva!

Něco mi říkalo, že do tohoto vlaku bychom asi střílet neměli.

Ale pod dojmem velitelových, jistě vážně míněných, výhrůžek, jsem se sundat prst ze spouště neodvážil, dokud úderník necvakl naprázdno na znamení, že v kulatém zásobníku už nezbyla jediná patrona.

Moji druhové na tom byli podobně. Jak jim docházelo střelivo, výstřely postupně umlkaly.

Poslední vagony drkotaly kolem nás, až zmizely za další zátočinou. Hodnou chvíli panovalo úplné ticho, přerušované pouze zpěvem lesního ptactva. Všichni stáli a zírali na prázdné koleje, zbraně stále namířené směrem, kterým odjel nesprávný vlak. Někteří s otevřenou pusou a nevěřícně vykulenýma očima.

První se pohnul velitelův zástupce Prokopec. Mávl na nás rukou ve výmluvném gestu, z čehož jsme pochopili, že je na čase opustit bitevní pole.

Vzbudili jsme Frantu Sojku a pomalu se šourali k lesu, kde se k nám připojil muž hlídkující prve za zatáčkou.

První, kdo přerušil mlčení, byl Vasil: „Kamandír,“ obrátil se s vážnou tváří na velitele, „ja něpanimaju, pačemu my strielali do děreva?“

Velitel udělal pohyb, jako by se chtěl napřáhnout, potom si však uvědomil, kdo se ho to ptá, jen bezradně máchl rukou a nechal Rusův dotaz bez odpovědi.

„No co,“ oslovil po chvíli všechny, „aspoň něco jsme fašistům provedli. Vylámou si na těch našich kulkách zuby katrů.“

„Jářko, toš to ja! To se z teho Adolf načesto potentoje,“ neodpustil si ironické rýpnutí Matala.

Velitel na něj zlostně namířil zbraň, ale hned si vzpomněl, že všechny náboje vystřílel do klád, a sklonil hlaveň k zemi. Tak jako je měli skloněné členové jeho mužstva a tak jako jsme měli skloněné i hlavy, pod tíhou vědomí, že první akce neproběhla zrovna podle našich představ. Navíc jsme se zbavili veškeré drahocenné munice.

Ušli jsme sotva pár kroků lesem, když se od trati ozvalo opět ono charakteristické rachocení vlaku.

Všichni jsme se rozběhli zpět, abychom uviděli, že až teď projíždí našim úsekem onen očekávaný vojenský transport. Ve ztemnělých vagonech posedávali a polehávali na lavicích příslušníci wehrmachtu a neměli nejmenšího tušení, jakému nebezpečí před několika minutami unikli.

Bezpečně a klidně projeli úsek, jenž jim měl být osudným. Někteří partyzáni za vlakem bezmocně namířili zbraně a střelbu alespoň předstírali.

Našeho nezdolného velitele však ani teď neopustil optimismus.

„Pánové, myslím, že ten náklaďák se dřevem jel jenom tady do Ptenskýho Dvorku na pilu. Viděli jste, jak jsou tihle rozjetí? Třeba to do něj napálí, když jim nefungují brzdy. To pak bude víc mrtvých Němců, než kdybychom do nich stříleli.“

„Jářko, mrtvé Němec – dobré Němec,“ řekl hodně nahlas Matala a významně se na velitele podíval. Ten si evidentně nebyl jist, zda Matala tím Němcem myslí příslušníka nenáviděného národa, anebo se zase strefuje do jeho příjmení.

Zůstali jsme na místě ještě dobrých dvacet minut, ale žádná rána ani jiné zvuky, svědčící o hrozné železniční srážce, se neozvaly.

Nakonec jsme se shodli, že nákladní vlak museli jistě na nádraží ve Stražisku nebo Ptenském Dvorku odstavit na vedlejší kolej. Jednak vojenské transporty mají vždy přednost, a pokud jede dřevo opravdu na místní pilu, budou ho železničáři šibovat.

Naše poslední naděje se tedy nevyplnila a bylo načase se vrátit do tábora.

„Do té tvé kroniky napiš třeba, že jsme dnes cvičili ostrou střelbu na pohyblivý terč,“ položil mi ruku na rameno Jindra Znol.

Jenže já už byl rozhodnut, že bude lépe zachovat jako svědectví o dnešní akci pro budoucí pokolení názor našeho osvíceného velitele, podle něhož jsme poškodili dodávku suroviny pro třetí říši.

„Co tě nepálí, nezapaluj,“

aneb

kapitola druhá

která nám potvrdí známou skutečnost, že není dobré vždy věřit všemu, co se mezi lidmi povídá. Že i nevinně se tvářící poživatina může ublížit člověku, jenž s ní neumí zacházet.

A chcete-li někomu pomoci, nejde to někdy jinak než proti jeho vůli za použití hrubého násilí.

Z kroniky partyzánského oddílu Prochurnyj:

Daří se navazovat spolupráci s civilním obyvatelstvem okolních vesnic, mezi kterým máme mnoho sympatizantů a pomocníků.

Byla vyslána průzkumná hlídka do prostoru německého vojenského letiště, aby přinesla strategicky důležité informace o síle nepřátelských jednotek, o tom jaký druh bojových letounů se zde nalézá a v jakém množství. Odvážní členové hlídky úkol splnili na výtečnou!

V období po útoku na vojenský vlak, který někteří škarohlídi v oddíle nepovažovali zrovna za příliš úspěšný, jsme nemohli bohužel pomýšlet na přímý ozbrojený střet s nacisty. Zoufale se nám nedostávalo střeliva.

V počátcích našeho oddílu jsme neměli ani dostatek zbraní. Nyní však díky kolegialitě partyzánů ze skupiny Jermak, která byla poměrně dobře zásobována prostřednictvím padákových shozů ze Sovětského svazu, a také tak trochu zásluhou mé maličkosti, měl každý z nás pušku nebo sovětský, případně ukořistěný německý samopal.

Naneštěstí zásobníky těchto zbraní teď byly prázdné.

Náš udatný velitel si nás zase jednou svolal na prostranství před svou zemljanku.

„Mládenci, víme všichni, jaká je situace s municí. To ovšem neznamená, že složíme ruce v klín. Tyto potíže jsou při našem způsobu boje normální a nesmí nás odradit od pokračování v akcích. Jsme přece partyzáni, a ne parta skautů. Pouze je nutno teď přejít k takovým metodám, při kterých nebudou střelné zbraně potřeba. Nepříteli snad můžeme škodit i jinak než střelbou,“ snažil se štábní kapitán povzbudit našeho bojového ducha.

Potom však, o poznání sklesleji, dodal: „Jenom jsem ještě nepřišel na to jak.“

„Jářko. Muhle be sme okrast z kostela svičke a vemodelovat z vosko figurko Hitlera. Pak bodem tancovat okolo ohňa a bodat do té soške jehlama. Tak to pré dělajó ti móřenini v Africe, dež chcó kemose oškodit.“

Náš velkorysý velitel však Matalu ignoroval.

„Svolal jsem vás hlavně proto, že od vás očekávám návrhy na akce bez použití střelných zbraní.“

Chvíli panovalo rozpačité ticho. Potom se ozval opět Matala, nechtěje se nechat jen tak odbýt: „O selnice leži fura pořezanyho dřeva, je tam teho dobréch deset sáhu.“

Funebrák udělal dramatickou pauzu a rozhlížel se šibalsky po přítomných. Všichni napjatě čekali, co z něj zase vyleze.

„Jářko, ledi, poďme ho zasé poškodit. Akoráť nemužo ani za sviňo přejit na to jak, děž nemáme čim naládovat flente.“

Mnohému z chlapů začaly cukat koutky úst. Náš bystrý velitel však zřejmě neměl pro tento druh humoru pochopení.

„Předpokládám, že buďto přijdete s nějakými rozumnými nápady,“ přejížděl očima z jednoho na druhého s brunátnou tváří, až se jeho pohled zastavil na Matalovi, „anebo budete dr-žet hu-by!“ Poslední slova zařval vtipálkovi přímo do obličeje a posunkem ukázal Vasilovi, který se výhrůžně vztyčil, že si může zase sednout.

„Půjdeme na německou střelnici u Dědic a ukradneme zbraně i střelivo,“ navrhoval Jura Flicek.

„Myslíš, že Němci jsou idioti?“ usadil ho štábní kapitán Němec. „Myslíš, že nechávají náboje jen tak někde povalovat? A o puškách ani nemluvě. Ti jsou sakra pořádní a akurátní. Věřím, že mají všechno přesně spočítané a zaevidované do poslední polní lopatky. Kdepak, Němci mají smysl pro ordnung. Vyškovské střelnici se musíme naopak vyhýbat, kvůli silné koncentraci nepřátelských vojsk. Jsme slabí a teď navíc i boje neschopní.“

„Nějaké jiné návrhy?“

„Mohli bychom rozebrat koleje, až pojede zase nějaký vojenský vlak, a nechat ho vykolejit,“ navrhl jsem nesměle, ještě pln dojmů z předchozí akce.

„Vlaky teď necháme raději nějakou dobu na pokoji. Dokud se nám nepodaří doladit spolupráci se železničáři. Můj švagr je sice zapálený vlastenec, ale rád si po službě přihne a jeho informace, jak jsme se měli možnost přesvědčit, nemusí byt vždycky úplně spolehlivé a přesné.“

„Tak Němcům něco zapálíme, na to nepotřebujeme náboje,“ ozval se někdo.

„No jo. Ale potřebovali bychom benzín a ten je teď hrozně vzácný.“

„Možná bych mohl pár litrů sehnat,“ nabídl se jeden mladý partyzán, „bratr má špeditérskou firmu. Ale maximálně kanystr, víc mi nedá.“

„No, konečně rozumný nápad,“ pochválil je velitel, „jen musíme vymyslet, na co benzín použijeme. Mělo by to být něco, co způsobí nacistům opravdu pořádnou škodu. Ať neplýtváme tak vzácnou hořlavinou na nějaké maličkosti.“

„Tak jim zapálíme aeroplány na letišti. To je určitě nakrkne,“ řekl zástupce velitele Prokopec.

„Hm, to možná taky není nejhorší návrh,“ škrábal se velitel na strništi, „ale nesmíme zapomínat, že letiště je přímo v Prostějově. Poprvé: neměli bychom se kde schovat, není tam les. Podruhé: neznáme situaci. Kolik je strážných, kde letadla stojí a podobně. Potřetí: nemáme zde žádné spolupracovníky, kteří by pro nás provedli pořádný průzkum.“

„Hrozně nerad ti odporuji veliteli, ale nemusíme přece zapalovat letadla přímo v Prostějově. Ve Stichovicích je malé letiště, na kterém stojí jen pár stíhaček a taky by tam mohlo být méně strážných,“ řekl zase zástupce.

„Jenže ani tam to pořádně neznáme. Taky je to Haná, samá rovina, nikde žádná pořádná skrýš. Nejlepší prostředí pro náš způsob boje je les. Budeme to muset ještě pořádně zvážit.“

Veliteli se očividně nechtělo přijmout zrovna Prokopcův návrh. Zřejmě kvůli rivalitě, která mezi nimi panovala.

„Ještě někoho něco napadá? Kromě Mataly samozřejmě.“

„Mohli bychom dát za vyučenou našim lidem. Myslím ty zaprodance, co se dobrovolně paktujou s Němcama,“ pronesl rozvážně Martin Simon, o němž bylo známo, že nechodí pro nějakou tu facku nikdy daleko.

Tento návrh se setkal s hlasitou odezvou všech shromážděných.

„Jo. Pořádně jim vyprášit kožichy!“

„Zvalchovat hřbety!“

„Zmalovat je na modro!“

„Dát jim co proto, že se čtrnáct dní nepohnou!“

Vykřikovali chlapi krvežíznivě jeden přes druhého.

Náš zkušený velitel s potěšením sledoval jak se do oddílu, ještě před chvílí připomínajícího smečku spráskaných psů, vrací morálka a bojechtivá nálada.

Bylo rozhodnuto.

Jako první cíl naší akce k zastrašení kolaborantů, byl vybrán sedlák Drábek z Bukové.

Podle hodnověrných zpráv k němu na statek zajíždí podezřele často německý oficír. Drábek ho prý hostí a vůbec s ním prý udržuje kamarádčoft, nehodný dobrého občana okupované země.

Akci provede šestičlenná skupina. To musí na jednoho postaršího sedláka bohatě stačit. Její členové tentokráte nebyli vybráni losem, ale spíše podle toho, jak se k plnění daného úkolu hodili.

Velitelem bicího komanda měl být pochopitelně Vasil. Taktéž o účasti Martina, jenž byl vyhlášeným rváčem, a navíc trestání odrodilců byl jeho nápad, nebylo pochyb.

Další členové skupiny byli vybráni s ohledem na to, že znali dobře Bukovou a okolí. Věděli přesně, kde leží Drábkův statek, takže nemohlo dojít k omylu.

Jako poslední byl vybrán Alois Havlík, bývalý ras. To proto, kdyby měl drábek náhodou psy.

Návrhy, aby na trestnou výpravu šel ten, kdo vydrží zápasit tři minuty s Vasilem, byly zamítnuty.

Velitel řekl: „Poprvé: tak dlouho vzdorovat ruskému obru pravděpodobně nikdo nevydrží. Podruhé: případná zranění by ještě více oslabila oddíl. Potřetí: nepředpokládám, že by na toho dědu bylo potřeba posílat obzvlášť silné chlapy. Ti, co už jsme je vybrali, si s ním lehce poradí.

Velice vhodným účastníkem akce by byl zástupce velitele Prokopec, neboť jakožto parašutista absolvoval v Anglii výcvik commandos pro boj zblízka. Jenže ten se právě chystal odjet do Brna navštívit nějaké lidi na kontaktních adresách a s jejich pomocí se pokusit navázat spojení a Londýnem. Pokud bude úspěšný, požádá své nadřízené ve Velké Británii, aby nám poslali zásilku zbraní, munice, výbušnin a jiného materiálu, nezbytného pro boj s nepřítelem.

V předvečer akce nás přišel navštívit chalupník z blízké samoty. Velice odvážný a obětavý člověk, který jako jeden z mála našich spolupracovníků z řad civilního obyvatelstva znal cestu do úkrytu oddílu. Pravidelně nás zásoboval proviantem a občas i nějakým kusem šatstva. Přinesl pár bochníků chleba, hrudku másla a v uzlíku trochu tvarohu. Velmi se omlouval, že toho není víc a že nenese žádné maso. Prý až v zimě zabije prasátko, bude na nás pamatovat s výslužkou. Uklidňovali jsme staříka, že i tak toho pro nás dělá víc než dost. Bylo nám jasné, že dává z mála a i tu trochu, co přinesl, musel v těchto těžkých válečných časech odtrhnout sobě a své vnučce od úst.  

Partyzány, kteří se zrovna potloukali kolem, však mnohem víc než tvaroh a máslo zajímal demižon, který dobrý muž postavil na pařez před velitelovou zemljankou.

„Jářko, copak ste to přenesl v té botelce, hospodářo?“ Zeptal se Matala, na kterého šplouchající tekutina v demižonu působila jako vábnička na jelena v říji.

„Ale neso vám cose na košt, je to moja domáci véroba. Ale teď oš bodo moset otikat, nerád nechávám Anko samotnó v baráko. Demižónek mně vrátite někde pozďéc.“

Matala se při představě pálených švestek mlsně olízl a nasál vzduch, jako by mohl přes silné skleněné stěny cítit jejich vůni. Jen co chalupník zmizel za křovisky, vrhl se nedočkavě k demižonu a začal dobývat korkový uzávěr z hrdla.

Když se mu to po chvíli zápasu podařilo, labužnicky nasál vůni vycházející z neznámé tekutiny. Hned však odložil demižon zpátky na pařez a zklamaně svěsil koutky úst.

„Rebizák,“ otřásl se štítivě, „toš to já teda na mó došo chlastat nebodo. Na ten zpropadené bolehlav nemám kór moc dobry spominke.“

Vasil, kterého tekutina přitahovala stejně, jako světlo lampy přitahuje noční hmyz, podobně jako předtím Matala demižonek zvedl a přičichl si.

Poznal, že neznámá červená šťáva jistojistě obsahuje alkohol a s blaženým úsměvem prohlásil: „Nu štó? Paprobujem.“

Zhluboka se napil, pak pochvalně pokýval hlavou a zamlaskal.

„Charašó.“

Nabídl i ostatním, ale ti měli s domácím vínem pravděpodobně podobné zkušenosti jako Matala. Drželi se zpátky. Maximálně si nechali nalít trošku do ešusu na ochutnání.

Vasil se tedy usadil pohodlně na pařez, a když všichni pohrdli takovou dobrotou, popíjel sám přímo z demižonu.

Veliteli se jeho počínání příliš nezamlouvalo. Pokusil se ho svojí lámanou ruštinou alespoň varovat: „Vasil, tolko nimnožko! Ty dolžen pachodit v děrevňu!“

„Vsjo v parjadke, kamandír,“ uklidňoval ho Vasil. „Što možeť slučiť meňja? Eto dlja ribjáta. Mocnyje kak vada.“

Velitel ho tedy nechal být, spoléhaje na jeho pověstnou výdrž v pití.

Vasil ještě chvíli popíjel na pařeze před zemljankou, ale po čase se mu zřejmě toto sedátko stalo nepohodlným. Rozvalil se tedy do trávy poblíž latrín. Napůl sedíc, napůl ležíc, opíraje se zády o mohutný smrk, pokračoval ve vyprazdňování demižonu.

Partyzáni mu víc nevěnovali pozornost. Teprve když se začalo stmívat a bylo na čase se odebrat na trestnou výpravu do Bukové, začali se po něm shánět. 

Nalezli ho ležet v trávě tam, kde pil. Roztaženého jak široký, tak dlouhý, prázdný demižon vedle něj.

„No pozdrav pánbuh,“ zhrozil se Matala, „deť ten senek to veslopál všecko. Takové caloň – a slabé jak mocha, neodrži se na čapách po vepiti troche té šťáve!“

Pokoušeli se statečného ruského vojáka vzbudit šťoucháním i třesením. Ale Vasil ve stavu těžkého deliria na nic nereagoval.

Ti odvážnější to tedy zkusili kopanci. Mám podezření, že jim nešlo ani tak o to ho vzbudit, spíš se snažili využít příležitosti si do mohutného Rusa kopnout, která se jim už nemusí nikdy naskytnout.

Ale ani kopance nefungovaly. Bylo zřejmé, že tohoto sibiřského medvěda, kterého neporazila ani sebevětší dávka vodky, sebesilnější samohonka, Vasila, ruského bohatýra, dostalo domácí víno, které si stařeček dělal podomácku, aby si – a taky trošku nám – osladil život.

Co teď?

Bez Vasila bude úderná síla skupiny poloviční.

Mnozí se domnívali, že by bylo nejlepší výpravu o jeden den odložit. Do zítřka se z toho Vasil vyspí a bude zase „moloděc“.

Náš přísný velitel ovšem tuto možnost rázem zamítl.

„Vasil se sám svým nezodpovědným chováním připravil o možnost zúčastnit se akce. Poprvé: já tyto odklady nemám rád. Podruhé: ve válce je nutno jednat rychle, už kvůli momentu překvapení. Potřetí: kdo ví, co ten kolaborant s nacisty kuje. Možná udává sousedy, nebo pomáhá Němcům dostat se na naši stopu.“

„Budu velet trestnému komandu sám,“ oznámil nakonec hlasem táborového řečníka.

„Seřídíme si čas,“ zavelel a vyhrnul si rukáv, pod kterým se skrývaly švýcarské hodinky značky Quartz.

Ležení opustili za setmění a k Drábkově usedlosti dorazili po půlnoci. Z lesů se pářilo, měsíc jasně svítil, všude panoval klid a mír, jako by ani žádná válka nebyla.

Klackem prostrčeným mezi deskami brány odsunuli závoru a pohodlně vešli do dvora. Jak bylo předpokládáno, u boudy začal štěkat pes. Bývalý pohodný Alois Havlík naznačil, že mu podřízne hrdlo. Velitel ho zadržel.

„Jen ho nech štěkat, aspoň nám vyláká hospodáře ze dveří.“

Jako vždy se stalo přesně to, co náš jasnozřivý velitel předpověděl. Uvnitř domu někdo škrtl sirkou a zapálil petrolejku. Potom se svítilnou v ruce vyšel na zápraží.

„To je Drábek,“ zašeptal jeden z mužů pocházející ze sousední obce Lipová.

Partyzáni se počali k sedlákovi přibližovat v úmyslu obstoupit jej a pak mu nadělit to, co si zaslouží.

Nepočítali však s tím, že se za ním ve dveřích objeví další postava. Zřejmě čeledín.

Ale odkdy spává čeledín v domě?

Aby těch překvapení nebylo málo, vyšel ze stavení za druhým mužem třetí a za ním čtvrtý.

A další s povykem přibíhali od stodoly. V momentě byl dvůr skoro plný.

„Kluce, déte jim na pamětnó,“ zařval Drábek.

Partyzáni byli náhle v menšině. S takovýmto vývojem událostí opravdu nepočítali. Obránci statku se do nich pustili hlava nehlava. Někteří jen pěstmi, jeden měl v rukou násadu od krumpáče, jiný se oháněl tyčkou z plotu.

Trestné komando začalo pomalu couvat ze dvora.

Nejlépe si vedl Martin Simon. Byl to syn kováře, a ačkoli kovárnu dostane jeho starší bratr a Martin pracoval v Prostějově ve firmě Wikov, sílu po předcích zdědil řádnou. Nedosahoval sice Vasilových tělesných parametrů, zato byl zocelen z hospodských rvaček a na venkovské tancovačce se mu neodvážil nikdo postavit.

Dva z chlapů, kteří bránili Drábka, už složil několika ranami k zemi. Právě se chystal na třetího, když ten, zřejmě v obavě aby nedopadl jako jeho předchůdci, vytrhl vidle zabodnuté ve hnoji. Proti této nebezpečné zbrani neměl Martin šanci. Nechtěl-li se nechat přišpendlit k plotu, musel couvat směrem k bráně. Ohlédl se po svých druzích a zjistil, že už je na dvoře sám. Vycouval tedy ven a následoval ostatní, kteří mezi tím vyběhli do nízké stráně svažující se od lesa k Drábkově usedlosti.

Zde se zastavili, aby nabrali dech.

Obránci dvora je nepronásledovali, pouze vyšli před bránu. Drábek za na členy komanda nenávistně volal: „Chtěle ste mě okrast prasnico, že ja? Počkite jenom, ve darmošlapi, já na vás pošlo četnike.“

„A já ne tebe pošlu Vasila, ty zrádcovská kryso,“ hrozil na něj srdnatě náš statečný velitel.

„My nejsme žádní zloději, ale partyzáni a přišli jsme tě potrestat za spolupráci s nacisty.“

„Ve ste asi takovi partyzáni jak muj kmocháček. Deť nemáte ani flente,“ pokračoval sedlák trošku smířlivějším tónem.„Já s žádnym nespolopracojo. S Němčórama kór ničehož nemám.“

„A co ten důstojník, který k tobě jezdí?“

„Ja, tož ve meslite Pavla. Ale to néni žádné Němec, akorát má holt německyho fotra. Deť von se narodil tade v Brodko o Konice.“

„Výmluvy,“ zařval náš nedůvěřivý velitel, naštvaný, že komando pod jeho velením utrpělo tak hanebnou porážku.

„Poďte si to veřikat sem. Nebo zborcojem tim hulákánim celó dědino,“ navrhl už docela klidně Drábek.

Normálně by se nemusel s bandou chlapů, co mu vtrhla do baráku, ani bavit. Ale evidentně na sobě nechtěl nechat závažné obvinění ze spolupráce s okupanty.

Partyzáni scházeli ze stráně jen váhavě. Mnohého ještě pálili rány, někteří se nemohli dopočítat zubů, jiným začali pomalu nabíhat boule způsobené zbraněmi protivníků.

„Toš pěkně sme vás zrychtovale. Jak financ kozo! Šak poďte sednót do seknice, dám vám cose od bolesti.“

Neohrožení bojovníci se nakonec dali přemluvit.

Drábek jim každému nalil v kuchyni po kalíšku režné.

„A co, že tu máte tolik lidí, hospodáři?“ zajímal se Martin. „Vždyť je dávno po žních.“

„Toš to só vesidlenci z Hartmanic, také vzdálená přizeň,“ pokýval smutně sedlák hlavou, „z jejich dědine je včél Německá střelnica, toš sem je vzal dom. Kde be se vrtle?“

Ukázalo se, že se jedná o otce a jeho pět dospělých synů. Samí pořádní pořízci, není divu, že spolu s čeledínem měli nad partyzány jasnou převahu.

„Ten německé oficir, Pavel, je senovec mé nebožke. Jeji sestra si vzala Němca, deť tade za rohem ož só Sudete,“ vrátil se hospodář k tomu proč partyzáni vlastně přišli.

„Ten chodák ož ani pomalo nevi, či je. Za mobilizace bél v českym vojsko, pak přešle Němčóři a mosél do wehrmachto . V jednym roko dvakrát rokoval a pokaždy do jinyho muduro.

Včélka je zašeté na té střelnice o Dědic a je réd, že nemosi na ruskó fronto. Sténě ho to bezteho nemine, včél pré to tam lifrojó všecko.“

Seděli tam se sedlákem u režné celý zbytek noci. Nakonec se docela spřátelili.

„Máte tam v tym lese vubec co žrat?“ zeptal se Drábek, a aniž by čekal na odpověď, přinesl šrutku uzeného, chleba a ještě přidal pytel mouky.

Velitel z rozhovoru získal spoustu cenných poznatků. Ptal se hospodáře například, jaká je nálada mezi obyvatelstvem, ale dostalo se mu i několika kusých informací o německých jednotkách na Vyškovsku, které unikly mezi řečí sedlákovu častému hostu.

Nad ránem vstala hospodářova osmnáctiletá dcera a začala připravovat krmení pro dobytek.

Drábkovi neuniklo, jak po ní partyzáni mlsně pokukují.

A můžete se jim divit?

Všichni chlapi v plné síle, žijící v lese už nějaký čas osaměle bez žen, nyní navíc s krví rozpálenou alkoholem. Mladá urostlá venkovská kráska jim připadala jako zjevení.

Sedlák se zvedl a počal noční návštěvníky pakovat ze dveří.

„Toš, meslim, že je néveši čas abe ste šle,“ pobízel chlapy, kterým se od nedopité režné příliš nechtělo.

„Na to, že sem jezdi Pavel, si ož sósedi zvekle. Ti rozomni vijó, že von néni žádné nácek. Ale debe tade viděle vás, muhl be bet pruser. Ledi só dneska všelejaci.“

„Že vy se spíš bojíte o tu svou křepelku,“ dobíral si ho Martin, vstávaje ze židle.

„Toš to be mně tak eště ke všeckymo chebělo, abe se spostila s nějakym trhanem z lesa. Stači, že mám chalopo plnó chlapu.“

Partyzáni se tedy neochotně posbírali, poděkovali za zásoby jídla i za pití a vydali se na zpáteční cestu.

V táboře velitel oznámil, že stejně jako destrukce na železnici pozastavuje i akce proti kolaborantům.

„Nejdřív se vždycky musí pořádně zjistit, zda dotyčná osoba skutečně s Němci spolupracuje. Chybělo takhle malinko a mohli jsme stlouct nevinného. Potřebujeme vždy řádně ověřené informace. Proto při všech následujících akcích budeme klást důraz především na průzkum.

Jsme přece partyzáni, a ne banda skautů.“

„Řko, pře jakéch akcich,“ divil se Matala, „šine škobat nebodem, odavače tlóct také né, toš co teda vlastně bodem dělat? Meslim, velezem na strome a bodem po frickách házet baroše, až pudó okolo,“ rýpal jako vždy starý škarohlíd.

„Vrátíme se k předchozímu návrhu, jímž bylo podpálení letadel na stichovickém letišti. Ovšem tentokrát nenecháme nic náhodě. Pošleme tam průzkumnou hlídku, která přesně a podrobně zmapuje situaci. Bude pouze dvoučlenná, aby nevzbudila pozornost, když se bude pohybovat hustě obydlenou oblastí kolem Prostějova,“ vysvětlil nejen Matalovi, ale nám všem náš geniální velitel.

Určil, že hlídku povede Martin, který se skvěle osvědčil v bitce na Drábkově dvoře. Projevil se podle velitelova názoru jako odhodlaný a neohrožený bojovník. Před příchodem k nám pracoval v továrně na zemědělské stroje a automobily Wichterle a Kovařík, takže zná trochu Prostějov a okolí. Navíc když bude hlídka posuzovat možnost útoku na stíhačky, můžou mu být ku prospěchu jeho technické znalosti a přehled o fungování různých mašin.

Druhým členem výpravy měl být někdo, kdo se plynně domluví německy, pro případ, že by hlídka narazila na německou patrolu.

To se ukázalo být kamenem úrazu.

Já, jak jsem vám už vysvětlil v minulé kapitole, vidím svoji úlohu zde v partyzánském oddíle, ani ne tak v účasti na přímých bojových akcích, jako spíše ve vedení kroniky, případně jiných administrativních úkonech, pokud by se naskytly. Bohužel jsem se před kamarády z oddílu opakovaně zmínil, že jsem absolvoval klasické vzdělání na reálném gymnáziu, jehož součástí je pochopitelně i výuka latiny, franštiny a němčiny.

Když se tedy po velitelově přátelské výzvě: „Tak umí tady, hergot, někdo německy? Co to s váma, chlapi, je?“ začaly zraky všech otáčet ke mně, bylo mi jasné, že mi od účasti na průzkumu nepomůže ani svěcená.

„Je načase, abys začal být pro oddíl taky nějak užitečný, my jsme partyzáni, víš, a ne parta skautů.“

Věděli jsme, že při přesunu ke Stichovicím budeme muset projít velkými obcemi, jako jsou Vícov, Plumlov a Mostkovice. Noční výpravu jsme riskovat nechtěli, protože spatřila-li by nás hlídka německých polních četníků, jak se potloukáme venku v noci, po zákazu vycházení, byl by náš osud zpečetěn. Za dne snad nebude naše přítomnost na silnici či polní cestě tolik nápadná. V případě, že by nás přece jen hlídka zastavila, máme pořád platné své protektorátní doklady, pokusili bychom se tedy vymluvit, že jdeme za prací do Wikova, kde Martin před válkou dělal.

Horší to však bylo s naším zevnějškem. Dlouhodobý pobyt v lese nikomu na eleganci nepřidá.

Museli jsme se oholit, což byl spíš problém Martina než můj, přistřihnout vlasy a zejména pak uvést naše svršky do alespoň trošku přijatelného stavu.

Úpravy našich frizúr se ujal bývalý funebrák Matala.

„Nebuj, chlapiko,“ uklidňoval mne, když se mi nepodařilo skrýt mé obavy, jež vzbuzovaly veliké rezavé nůžky a hrozivě vypadající břitva v jeho třesoucích se rukou.

„Jářko, máš te vubec šajno, kolek mrtvol ož sem oholél a ostřehál?“

„No dovolte. Jaképak my jsme pro vás mrtvoly?“ ohradil jsem se dotčeně.

„Nechval dňa před večirem a neřiké hop, dokaváďs nepřeskočél. Eště néste z tech Stichovic naspátek,“ posmíval se škodolibě, evidentně potěšen, že on do jámy lvové nemusí a zůstává v relativním bezpečí tábora.

„Vidiš, mladé, to máš z teho, že ses v té tvé měšťance, če co to belo, furt tak biflovál. Debes béval bél propadl jak já, muhls mět včél svaté klid.“

Tak přesně takové povzbuzení jsem, před nebezpečným podnikem, potřeboval.

Naše kalhoty, košile a saka byly společným úsilím a malým kouskem nedostatkového mýdla, vyprány v potoce a vymandlovány mezi dvěma poleny.

Rovněž tak byly zašity četné trhliny, způsobené prolézáním mlází nebo větvičkami stromů.

Jakmile jsme alespoň trošičku připomínali civilizované lidské bytosti a seřídili si s velitelem čas, vydali jsme se na cestu.

Martin pořád něco vyprávěl a šli jsme většinou z kopce, takže cesta poměrně dobře utíkala.

Lesy a malá kamenitá políčka Drahanské vrchoviny brzy vystřídala větší pole bohatých sedláků z Hané.

Plumlov na nás kynul již z dálky viditelnou, vysokou siluetou zámku, jenž marnivě se shlížeje v hladině Podhradského rybníka, dominoval širokému okolí.

Než se slunce sklonilo k obzoru, procházeli jsme Mostkovicemi.

Vesnice je postavena podél státní silnice a kromě domků, chalup a usedlostí zde samozřejmě staly také hospody.

Už u první Martin začal otravovat, že bychom si měli zaskočit aspoň na jednu desítku. Že už nepil točené ani nepamatuje a kdoví, kdy se k němu zase dostane.

Když jsme míjeli druhou, změnil taktiku.

„V hospodě se člověk dozví vždycky nejvíc věcí. Můžeme od místních lidí získat spoustu cenných informací. Navíc se potřebujeme po horkém dni trochu zchladit a spláchnout pivkem prach z cesty.“

Musel jsem mu znovu důrazně připomenout, jaký je hlavní účel naší výpravy.

„Byli jsme vysláni na průzkum, ne na pivo! Alkohol otupuje smysly a člověk po něm ztrácí ostražitost! V hospodě může sedět nějaký udavač, náhodou se prořekneme, zjistí, odkud přicházíme – a noc můžeme strávit už na gestapu.“

Abych Martinovi uvedl názorný příklad, vzpomněl jsem, že slovenského hrdinu, Jánošíka, chytili drábové taky v krčmě. A kdo už dnes ví, jak to vlastně bylo s tím hrachem vhozeným mu pod nohy. Třeba jen nějaký kronikář přikrášlil skutečnost, neboť nechtěl přiznat, že slavný zbojník to prostě jen přehnal s konzumací borovičky.

Vám přece nemusím nic říkat, všichni dobře víme, jak se takové kroniky píší. Já sám... ale to teď není důležité.

Už se zdálo, že se mi podařilo přivést Martina k rozumu, že mé argumenty uznal a budeme se dále věnovat pouze průzkumné činnosti. Jenže ouvej!

Po několika desítkách metrů jsme přišli ke třetí hospodě.

To už se mě můj společník na nic neptal.

„Jdeme dovnitř,“ rozhodl a zamířil ke dveřím pod vývěsním štítem.

„Já jsem velitel hlídky a říkám, že se jde získávat informace od místního obyvatelstva,“ otočil se ještě na mě a už vcházel do ztemnělého výčepu. Nezbylo mi než jej následovat.

Teď v podvečer byla místnost téměř zaplněna. Vlastně jediná dvě místa byla u stolu v rohu.

Stůl byl pro čtyři a na dvou obsazených židlích seděli – moje nejhorší obavy byly naplněny – Němci!

Já se nerozhodně zastavil, doufaje, že si to Martin přece jen rozmyslí, opustíme pohostinství a budeme pokračovat v cestě.

Martina však něco takového ani nenapadlo. Naopak, zamířil si to přímo do kouta ke dvěma německým vojákům.

„Neblázni, přece s nimi nechceš sedět u jednoho stolu,“ chytil jsem ho za rukáv, „podívej, i místní kunčofti raději postávají u pultu, než by si k nim přisedli.“

„Jenže my nejsme místní a hlavně můžeme od nich zkusit zjistit něco o letišti. Vidíš přeci, že mají modré mundůry, ne?“

Skutečně. Barva uniforem a křidélka na lodičkách neomylně vypovídaly o tom, k jaké zbrani byli oba popíjející vojáci zařazeni.

„Na co myslíš, že sem poslal velitel zrovna tebe? Abychom si mohli pokecat s Němčourama.“

Chtěl jsem namítnout, že náš opatrný velitel jistě neměl na mysli bratříčkování s okupanty v hospodě u piva, ale Martin už se s nimi posunky dohodl, že místa jsou volná. Sedl si na židli, ukazujíc hospodskému, že si dáme dvě piva.

Chvíli jsme seděli tiše. Ani Němci si nás nijak zvlášť nevšímali. Bavili se mezi sebou.

Martin do mne neustále pod stolem kopal, naznačuje, abych s našimi spolustolovníky zapředl rozhovor. S pomocí ve škole naučených frází jsem tedy nakonec prohodil směrem k našim úhlavním nepřátelům něco v tom smyslu, že je jako dnes venku hrozné horko.

Vojáci ožili, viditelně potěšeni, že je někdo z místních ochoten se s nimi bavit. A to ještě ke všemu vybroušenou němčinou. Až dosud je Češi ostentativně ignorovali, jako by byli vzduch.

Po několika úvodních větách, jimiž bylo zhodnoceno počasí letošního pozdního léta, objednali čtyři panáky žitné.

Po přípitku a vzájemném představení, jsem se Němců zeptal, odkud pochází.

Kurt, starší a větší z nich, byl z Hamburku. Erich se narodil v dolním Rakousku, ve vesnici, jejíž název vám ani sdělovat nebudu, neboť byste si na něm darmo polámali jazyk.

„A vy jste z Mostkovic?“ trošku mě vyvedl svojí otázkou z míry Kurt.

„Nein,“ odpověděl jsem a nevěděl, co dál.

„Tak odkud jste přišli?“ nedal se odbýt Kurt.

„Chtějí vědět, odkud jsme,“ obrátil jsem se na Martina, který nerozuměl, o čem je řeč, a pořád se na Němce přátelsky usmíval.

Jeho tato otázka nijak nezaskočila. Jen mávl rukou směrem k lesům, z jejichž šera jsme dnes ráno na naši misi vyrazili.

„Plumlov?“ ptal se Kurt.

Martin zavrtěl hlavou a nepřestával se usmívat.

„Žárovice? Nicht?“ voják se teď po nás díval trochu nechápavě. „Tak moment. Já mám mapu zdejšího okolí tady,“ ukázal si prstem na čelo, „a za Žárovicemi už začínají lesy.“

„No vidíš,“ plácl ho po zádech Martin, když jsem mu to přeložil, „a odtud my přicházíme. My jsme totiž pa... pa...“ už jsem se bál, že Martinovi v tom horku vypitá piva a kořalky stouply do hlavy rychleji než obvykle a že z něj vypadne to slovo, kterému dozajista každý Německý voják velice dobře rozumí.

„Pasáci,“ řekl nakonec Martin, čímž mě, přiznávám, docela překvapil.

„A kde máte stádo,“ smáli se Němci, „před hospodou?“

To už se mi ovšem vrátila duchapřítomnost. Napovídal jsem jim, že jdeme do Prostějova. Navštívit známé a udělat nákupy.

Němečtí vojáci objednali rundu. Potom Martin. Po jejím vypití jsem chtě nechtě poručil další i já, ale nadšený jsem z toho nebyl.

„Říkal jsi, že jdeme na jedno pivo,“ zasyčel jsem vyčítavě do ucha kamarádovi.

„Jen klid,“položil mi ruku na rameno. Bylo vidět, že z útulné hospůdky se mu v žádném případě nechce. Se spikleneckým mrknutím řekl polohlasem, jako by mu Kurt s Erichem mohli rozumět: „Opijeme je a potom z nich dostaneme nějaké ty informace.“

„Jen aby je nedostali oni z nás,“ odpověděl jsem skepticky s vědomím, že požívání alkoholu ve větším množství není zrovna mojí nejsilnější stránkou.

Jedna runda následovala v rychlém sledu za druhou. Moji kumpáni začali tak trošku ztrácet přehled o tom, zda už ten který kalíšek vypili, anebo ne. Přede mnou se nahromadila slušná řádka nevypitých skleniček a bylo třeba řešit problém kam s nimi. Čas od času se mi podařilo přistrčit moji žitnou Erichovi, sedícímu po mé pravé ruce.

Ten se sice malinko divil, jak to, že je jeho sklenka plná, když měl dojem, že ji před chvilkou vypil. Nezdálo se však, že by mu tato skutečnost zase nějak přespříliš vadila. Bez reptání ji pokaždé do sebe obrátil.

Martin s Kurtem se drželi kolem ramen a byli zcela zabráni do hovoru. Vůbec jim nepřekáželo, že každý z nich mluví jiným jazykem a vzájemně si nerozumějí. Nevšímali si ani pohledů ostatních návštěvníků hospody, dílem nenávistných, dílem pohrdavých.

Beztak se už místní postupně zvedali a odcházeli domů, blížila se totiž zavírací hodina a zákaz vycházení.

Bavil-li se můj spolubojovník s Kurtem, na mne zbyl Erich. Vyprávěl mi, že se po válce chce usadit právě tady na úrodné Hané, doufaje, že za bojové zásluhy dostane přidělen nějaký hezký statek a nás Čechy bude používat jako levnou pracovní sílu.

„Jenomže to musíme napřed vyhrát válku,“ rozčiloval se.

„To by nám ovšem napřed Göring musel poslat focke-wulfy! Stodevítky, na kterých lítáme, jsou sice dobrý, ale na americký mustangy nestačí!“

Našpicoval jsem uši. Takže nakonec měl Martin přece jen pravdu. Tohle jsou přesně ty informace, o nichž mluvil.

Že vy už jste si mysleli, že budeme v té knajpě celý večer jen tak sedět a tlachat o ničem?

Z Erichovy řeči jasně vyplývá, že oba naši noví známí jsou piloti a létají na Messerschmittech 109. Ještě tak zjistit, kolik těch messerschmittů na letišti vlastně je, kde stojí a jak silné jsou stráže.

Kurt, když zaslechl jméno vrchního velitele luftwafe, zpozorněl a zahrozil na kamaráda prstem.

„Achtung! Erich!  Za takové řeči by tě mohli zavřít.“

Erich se napřímil na židli a nejistě se na kolegu díval; nevěděl, zda své vyhrůžky myslí vážně.

Kurt si jeho rozpaky chvilku vychutnával a pak pokračoval: „To je teda hóódně slabý. Já ti řeknu něco, za co můžu dostat hned kulku,“ naparoval se.

„Německo ustupuje na všech frontách, dostáváme na zadek od Rusů i od Amíků, válku máme prohranou.“

„A Adolf je starý narkoman,“ přidal se s nadšením Erich, špatně zastíraje, jak se mu ulevilo.

„Goebbels lže, jako když tiskne.“

Chvíli se tak triumfovali, kdo řekne víc vlastizrádnou urážku na adresu třetí říše, nebo jejích vůdců. Až jsem se začal s obavami rozhlížet, zda je nemůže někdo slyšet, rozumět  jejich opileckému blábolení a způsobit jim průšvih, ve kterém bychom se ovšem vykoupali možná nejvíc já s Martinem.

V lokále však už v tu chvíli nebyl nikdo, pouze hostinský, který nás po nějaké době zdvořile upozornil, že je bohužel nucen zavírat.

Kurt se nejdříve zpěčoval. Oni mohou sedět třeba do rána a nějaký špinavý Čech jim nebude nařizovat, aby šli domů.

Erich ho ovšem uklidnil. Připomenul mu, že úřední nařízení se musí dodržovat všude a v zemi, kde se chce po válce usadit, obzvlášť.

„Na celým světě musí být pořádek jako v Německu.“

To byl argument, na který slyšel i Kurt.

Piloti zaplatili i za nás, což nám pochopitelně přišlo vhod. Já nevím, zda je vám to známo, ale taková vymoženost, jako je pobírání žoldu, nebyla v partyzánských oddílech bohužel zavedena.

„Tak a kam teď?“ zeptal se někdo, když jsme vyšli na čerstvý vzduch.

„Ke mně ne. Já jsem na bytě až v Prostějově,“ rozhodil rukama Kurt.

„A u mě už není co pít. Všechno padlo posledně,“ zanaříkal Erich.

„Já vím, kde je chlast,“ praštil se Kurt do čela, „na letišti, na baráku, kde se drží hotovost.“

„Tam ale nemůžeme,“ odporoval mu kamarád.

„Proč ne?“ divil se Kurt, „na letišti teď nikdo není. Noční stíhači u nás nejsou.“

„Ale co strážní? Nepustí nás tam.“

„Co? Nepustí? Jsme snad šarže, ne?“ vytahoval se Kurt. „Možná tebe ne. Ty jsi jen unterfeltwebel. Leutnanta pustit musí.“

„Jo! A dají nás do hlášení. Víš, že nás pěšáci nemají rádi,“ zchladil ho přítel. „A co tady pasáci? Civilisté tam už vůbec nemůžou.“

„Tak půjdeme dírou,“ napadlo Kurta a moje srdce radostí poskočilo. Naše mise se vyvíjí mnohem lépe, než jsme se zpočátku vůbec odvážili doufat.

Nejen že se bez problémů dostaneme do blízkosti letiště, Němci nás dokonce sami zavedou přímo do jeho oplocené části, kam bychom se bez nich nikdy nedostali.

Nebudu si před vámi hrát na hrdinu. Nu ano, jistě že jsem se docela bál. Co když nás přistihne hlídka? Co když budou střílet?

Rozhodl jsem se raději na takové věci příliš nemyslet a plně se svěřit do rukou našich nových přátel. Snad vědí, co dělají.

Šli jsme ztemnělými ulicemi Mostkovic. Nikde ani světýlko, všechna okna pečlivě zatemněna. Jakmile jsme se přiblížili ke stichovickému letišti, snažili jsme se ze všech sil přimět Kurta, aby se choval tiše, v obavě, že ho uslyší strážní.

„Ale ti beztak chrápou. Před kým by asi tak to letiště hlídali? Tady nic nehrozí,“ blábolil stíhač.

„Můžou vás třeba přepadnout partyzáni a zapálit vám letadla,“ provokoval jsem ho schválně.

„Tady žádní partyzáni nejsou. To nás jen tak naši nadřízení straší, abychom byli bdělí,“ nenechal se vyvést z klidu Kurt. „Češi na to nemají dost odvahy. A i kdyby, všechny mašiny jsou na noc moc dobře zamčené v hangárech.“

„Ale já tam nějaké stíhačky vidím stát,“ podivil jsem se. V tu chvíli jsme už byli docela blízko letiště a na travnaté ploše bylo jasně vidět obrysy asi půl tuctu aeroplánů.

„To jsou jen atrapy ze dřeva a látky,“ mávl rukou směrem k nim Erich, „to je tam kvůli Američanům, kdyby na nás chtěli udělat nálet.“

Za chvilku se oba piloti ponořili do hustého křoví a mávli na nás, abychom je následovali.

Protáhli jsme se dírou a ocitli se v oplocené části letiště.

V baráčku, kde piloti drželi hotovost, měli celkem hezky zařízenou společenskou místnost. Pohodlná čalouněná křesla, piáno, krb a hlavně dobře zásobený bar.

„Vodka z Polska, francouzský koňak, rakije z Jugoslávie, metaxa z Řecka,“ vyvolával Erich, jako by se snažil něco prodat na jarmarku.

Většina byla pro vodku. Možná hodinku jsme popíjeli a bavili se o všem možném, když Kurt dostal nápad, že nám musí ukázat svoji stíhačku. Vy jistě víte, že tím nemyslel svoji ženu nebo životní družku, ale messerschmitt.

Martinovi ani Erichovi se od rozpité lahve dvakrát nechtělo. Já se držel celou dobu v pití zpátky, měl jsem neustále na paměti, že jsme zde na průzkumu. Nadšeně jsem tudíž souhlasil. Kurt odněkud vytáhl klíče od hangáru a vyrazili jsme. Naši dva společníci nás neochotně následovali.

Cestou nám Kurt vyprávěl, že už bojoval snad v každé zemi Evropy. Už si ani nepamatuje jména a tváře všech kluků, se kterými létal. Střídají se jako na běžícím páse, každou chvíli je některý z nich sestřelen.

Když jsme vešli do hangáru, ukázal na zde stojící stíhačku a stěží potlačujíc slzy, řekl:

„Tak to je ona. To je moje rakev. V té já jednou umřu. Ale já nechci umřít, jsem ještě moc mladý na funus. A nechci dopadnout jako Franc.“

Zdálo se, že se zhroutí, jak tam naříkal v záchvatu opilecké lítosti.

„Co se stalo Francovi? Sestřelili ho?“ zajímal jsem se.

„Ne. Franc přistál. Jenže s hořícím strojem. Je úplně spálený. Nemá vlasy, uši, rty, víčka, nic. Nemá ani prsty na rukou,“ plakal Kurt.

Náhle se vzchopil a v jeho z pití kořalky vodnatých očích se zablýsklo.

„Ale já takhle neskončím,“ zakřičel, až jsme se báli, že vzbudí celou Prostějovskou posádku. „Já v té kovové potvoře nezařvu. To ji radši sám zapálím.“

Popadl kanystr leteckého benzínu stojící v koutě hangáru.

„Neblázni,“ domlouval mu Martin, když jsem mu přeložil, co to pilot huláká, „budeš mít průser.“

A snažil se rozvášněného letce zadržet.

„Zapálím. Všechny zapálím. Mou, Erichovu i všech ostatních. Nechci, aby mi už umírali kamarádi.“

Cukal se, ale Martin ho držel pevně.

„Nech ho,“ povídám příteli, „udělá naši práci za nás.“

Ale Martin, o nic méně opilý než Kurt s Erichem, si nedal říct. Pevně jej držel a bránil běsnícímu Němci v cestě ke stíhačkám.

„Kamaráde,“ zkoušel to se zdivočelým stíhačem po dobrém, „víš, co dá dělníkům práce, než takovou mašinu vyrobí? Já dělal ve Wikově, tak to znám. A ty bys ji spálil. Měl bys to srdce? To se přece nedělá.“

Kurt upustil kanystr. Rozhořčen, že jemu, německému důstojníkovi, si dovolil bránit v jeho úmyslech příslušník nižší rasy, začal do Martina strkat.

To ovšem narazil na nepravého. Kovářův syn a vyhlášený hospodský rváč vzplanul v okamžiku jako věchet. Uštědřil protivníkovi několik prudkých boxerských háků z každé strany.

Kurt odletěl pod tím náporem až pod křídlo svého stroje, kde se zarazil o vysunutý podvozek.

V tu chvíli se do věci vložil Erich. Přispěchal kamarádovi na pomoc. Zaujal zápasnický postoj proti Martinovi. Ten avšak ignoroval jeho napřažené pěsti, chytil jej jednou rukou za opasek a druhou za límec uniformy. Zvedl ho do výšky a vší silou s ním praštil o betonovou podlahu hangáru.

Nevím, zda to byla Erichova ruka či některé z žeber, vím však jistě, že jsem slyšel prasknutí lámající se kosti.

V každém případě se Erich z podlahy už nezvedl. Zato se však zvedl Kurt. S krvácejícím nosem, roztrženým rtem a natékajícím okem si šel pro další nakládačku.

Martin mu ji milerád uštědřil. Vida, že i po několika dobře mířených úderech na bradu Němec stále stojí na nohou, uchopil ho jakýmsi podivným chvatem, který by mu soudce v zápase řecko-římském jistojistě neuznal, a prudce s ním švihl zhruba do míst, kde už ležel jeho kolega.

„Myslím, že máme po zábavě,“ obrátil se potom ke mně, když viděl, že stíhač, sténaje, leží na zemi a těžko už se na cokoli zmůže, „asi je na čase vypadnout.“

V baráčku jsme nabrali do tlumoku několik lahví jako dárek pro Vasila a ostatní kluky, načež jsme dírou v plotě urychleně opustili letiště.

„Měl jsi ho to nechat zapálit,“ vyčítal jsem Martinovi, jakmile jsme se dostatečně vzdálili z nebezpečné oblasti. „Zapálení těch messerschmittů bylo přeci účelem celé této akce. Už jsi zapomněl? Co teď řekneme veliteli?“

„Ale vždyť to byli docela dobří chlapci,“ oponoval přítel, „za tohle by je čekala popravčí četa.“

„Jsou to naši nepřátelé, proti nim bojujeme,“ připomenul jsem mu. „Druhá akce – a zase neúspěšná,“ hořekoval jsem dál.

„Ale co by,“ nenechal se vyvést z míry pořízek, „však jsem jim řádně zvalchoval kožichy. Ti si nesednou za knipl nejmíň měsíc. Nahlásíme, co jsme zjistili. K aeroplánům není přístup, jsou v noci v hangárech. Hlavně veliteli řekneme, že jsme Němcům vyřadili ze služby na nějaký čas dva piloty.

Tahle formulace se mi zalíbila. Je jako stvořená k zapsání do kroniky našeho oddílu.

„Kam partyzán nemůže, tam nastrčí ženskou,“

aneb

kapitola třetí,

tak trošku pohádková, neboť i zde budou tři švarní mládenci po jednom posíláni plnit nesnadný úkol.

Dozajista jste už slyšeli známé úsloví, jež praví: „Za peníze v Praze dům.“ V této kapitole však za ně bude, v úplně jiném městě, pořizována naprosto odlišná věc.

Z kroniky partyzánského oddílu Prochurnyj:

Po několika nahodilých akcích získává činnost oddílu jasný směr a cíl. Zástupci velitele se podařilo navázat kontakt s vedením československého odboje ve Velké Británii, řízeným naší exilovou vládou. Věříme, že náš další boj bude probíhat koordinovaně s Londýnem. Budeme odsud dostávat příkazy k akcím, a zejména pak, že se podaří dopravit k nám zásoby střeliva, zbraní, výbušnin a zdravotnického materiálu. Zástupce požádal i o zaslání radiostanice, abychom byli s Anglií v přímém spojení.

Při boji v týlu nepřítele je třeba někdy řešit problémy neortodoxním způsobem. Naštěstí všichni členové jsou dostatečně disciplinovaní a pevní ve svém odhodlání bojovat za vlast, aby tato řešení zvládli.

Zástupce Prokopec se vrátil z Brna asi po týdnu s velice příznivými zprávami. Nejdříve byl sice na několika kontaktních adresách odmítnut, posléze se mu však přece podařilo nalézt lidi, kteří jsou zapojeni do protinacistického odboje.

Ačkoli bylo podzemní hnutí represáliemi po atentátu na Heydricha prakticky rozbito, dnes už se zase daří zpřetrhané sítě znovu navázat.

Obnovují se spojení a získávají noví spolupracovníci. Navíc je teď domácí odboj bohatší o další rozměr. Už se neomezuje pouze na výzvědnou nebo sabotážní činnost, ale také čím dál tím víc, díky spolupráci s partyzány, i na přímý ozbrojený boj.

Zástupce nám neprozradil, jakým způsobem se s londýnským velením spojil. Kladl nám na srdce, že v odboji platí pravidlo: čím méně toho člověk ví, tím méně toho u výslechu může prozradit. Pro nás bylo ovšem důležité, že se dohodli na místě a čase, kdy nám Angličané shodí zásilku zbraní a střeliva.

Byla vybrána dlouhá a úzká paseka poblíž Šafářova žlebu. Shoz bude proveden hodinu po půlnoci, pátého tohoto měsíce.

Místo bylo zvoleno celkem příhodné. Odlehlé a ukryté mezi kopečky. Ovšem čas lze označit přímo za nešťastný.

Zrovna hodinu po půlnoci procházela totiž kolem Šafářova žlebu šestičlenná německá hlídka směřující na pozorovatelnu či hlásku, chcete-li, umístěnou na Holém vrchu.

To ovšem zástupce, když se domlouval s velitelstvím, nevěděl. Tak jako tak, říkal, jiný čas zvolit nemohli, neboť noci jsou stále ještě dost krátké a osamělý letoun bez doprovodu, se musí vrátit na základnu před svítáním. V každém případě věc byla dohodnuta, couvnout nešlo.

Musel být připraven plán, jak se zbavit Němců.

Šestičlenná hlídka by neměla proti našemu, mnohem početnějšímu oddílu žádnou šanci. Kdyby... a to je právě to. Kdybychom měli čím střílet.

Mnozí odvážní partyzáni navrhovali, že vojáky napadneme zblízka noži a škrtícími strunami.

Jenže nikdo z nás, kromě parašutisty Prokopce, neměl s tímto způsobem boje zkušenosti.

Mýtina je navíc holá, bez jediného stromu či keře, za který bychom se mohli před přepadem schovat. Také se předpokládá, že bude bezoblačná noc a prostranství tak bude jistě ozářeno měsícem, ideální podmínky, aby pilot uviděl naše signály ze země, ale ty nejhorší pro překvapivý útok ze zálohy.

Padaly též návrhy nastražit na Němce nějakou past. Když však přišlo k praktickým otázkám, jak by taková past na šest vojáků měla vypadat a jak by fungovala, nikoho nic kloudného nenapadlo.

Zbývalo Němce nějak odlákat. Ale jak?

Matala navrhl, aby někdo, kdo umí německy, dívaje se při tom významně na mně, Němcům napovídal, třeba že se něco stalo v některé z blízkých vesnic´, a požádal je, jestli by tam mohli zajít. Když jsem se ho ovšem zeptal, co bych jim měl podle jeho názoru napovídat, aby je to přimělo porušit rozkazy, jen bezradně pokrčil rameny.

„Tady mladýmu se leda tak vysmějou, nebo ho přetáhnou pažbou pušky. Jó, to kdyby za nima přišla nějaká pěkná ženská, k té by se určitě chovali líp,“ uvažoval nahlas Jožin Horák.

„Tož to ja, me tade máme pěknéch rob, mužeš si vebrat keró chceš,“ posmíval se mu Matala.

„Tady ne, ale myslím, že každý z vás ví o nějaké holce, která by to byla ochotna pro dobrou věc udělat,“ nedal se Jožin.

„Ono taky záleží, co přesně by musela udělat, aby odlákala Němce na dost dlouho a dostatečně daleko.“

„Myslím, že všichni víme, co musí holka vojákovi nabídnout, aby ho to zaujalo,“ vmísil se do hovoru náš vysoce inteligentní velitel.

„Tak poprvé: tohle žádná počestná holka tady z okolních vesnic neudělá. Podruhé: Němci jsou vycepovaní, mají disciplínu jako žádná armáda na světě. Potřetí: chtěl bych vidět, jak by ta žena musela vypadat, aby přiměla šest německých vojáků zapomenout na plnění povinností.“

„Tak poprvé: kdo říká, že ta holka musí být počestná a že musí být z okolních vesnic?“ odporoval mu Matěj Kůrka, známý proutník, který byl u partyzánů hlavně proto, že ho žena kvůli častým záletům vyhodila z domu a neměl se kam vrtnout.

„Podruhé: slyšel jsem, že s tou jejich disciplínou to teď, když už válčí tolik let, nejní zase tak slavné. Potřetí: němečtí vojáci jsou taky jen chlapi. Všichni delší dobu z domu, naše holky s nima většinou nechtějí nic mít, tak kdyby jim některá uprostřed noci nabídla to, po čem jejich srdce, a nejen srdce, touží, zapomněli by na Ádu a jeho třetí říši raz dva.“

„A ty takovou znáš?“

K Matějovi se obrátily zvědavě oči všech přítomných.

„Jo. Například v Boskovicích o jedné takové vím. Ta za příslušný obnos udělá prakticky cokoliv.“

„Za příslušný obnos?“ pohoršoval se velitel. „Měla by to udělat za příslušný obnos zdarma. Tedy vlastně, co to melu. Měla by to udělat v rámci boje proti nacistům zdarma. Je to její vlastenecká povinnost. Takže tím je to vyřízeno, nemáme peníze, ani zájem.“

„Hrozně nerad ti odporuji veliteli,“ vpadl mu do toho zástupce, „ale jestli udělá to, co po ní chceme, když odláká Němce tak, abychom mohli v klidu posbírat shozené kontejnery s materiálem, zaplatíme, kolik si řekne.“

Teď se zase oči všech obrátily zvědavě na zástupce. Kde chce sehnat peníze? Chce snad s nenabitými zbraněmi přepadnout banku? Nebo to říká jen proto, aby, jak je jeho zvykem, náhodou nesouhlasil s velitelem.

„Ale pokud vím,“ škrábal se na hlavě Kůrka, „za tyhle služby se u ní vždy platilo předem.“

„Poslóché, Matějo. A odkáďpak te to tak kór dobře viš?“ zajímal se Matala.

Matěj neodpověděl, ale zástupce Prokopec, švihaje si větvičkou o nohavici kalhot, všechny uklidnil.

„To je v pořádku. Zaplatíme jí předem. Peníze mám.“

Ukázalo se, že československé velení v Anglii vybavuje desanty, které posílá do okupované vlasti, dostatečným množstvím protektorátních peněz určených pro odboj. Ty ovšem v těžkých válečných časech, kdy je všeho málo a potraviny jsou jen na přídělové lístky, parašutistům vyřešit jejich největší problémy nepomohou. Nám teď ale přijdou velice vhod.

Bylo rozhodnuto, že se Matěj k oné ženštině neprodleně vypraví a přednese jí naši nabídku.

Matěj má zřejmě velmi dobře vyvinutý orientační smysl. Neboť najít osobu, která si říkala Rozálie, jejíž pravé jméno však bylo Růžena Kováčová, mu ve městě pod mohutnou zříceninou hradu nedalo žádnou práci.

Musel sice drahnou chvíli čekat v předpokoji, jelikož právě měla nějaké důležité obchodní jednání s jedním obtloustlým prošedivělým pánem, ale potom se mu dostalo velmi vlídného přijetí.

Když jí vyjevil, co po ní partyzáni chtějí, zdála se sice malinko překvapena, nakonec v ní však zvítězila profesionálka. Zákazníci často mívají nejrůznější podivná přání a nápady, na to už je zvyklá.

Na překážku jí nebylo ani to, že se jedná o německé vojáky. Kunčoft jako kunčoft.

„Němci jsou aspoň čistotní a nepáchnou – jako někdo,“ řekla a dívala se přitom významně na Matěje, působícího značně zanedbaným, až tuláckým dojmem.

Rozálie neviděla problém ani v tom, že vojáků má být celkem šest, ani v tom, že budou právě ve službě a ona je má, svým šarmem, odvést od plnění povinností.

„Až rozbalím celý svůj rejstřík flirtování a svádění, půjde za mnou každý chlap, kam budu chtít, jako pejsek na provázku,“ řekla sebevědomě a Matěj o jejich slovech ani v nejmenším nepochyboval.

Jako největší potíž se jí jevilo místo, kde má sjednanou práci provést.

„Je to hrozně daleko a ještě k tomu uprostřed lesa. Museli byste mi opatřit drožku, nebo ještě líp automobil. Víš co? Přiveďte mi ty mládence sem, a já je obsloužím tak, že zapomenou německy a místo Deutschland, Deutschland, budou zpívat Hej, Slované,“ kladla si Rozálie podmínky. „Já se někam ke všem čertům nepovleču,“ bránila se, „ani nevím, co bych si do lesa oblékla.“

„Takže ty říkáš, že ti vojáci budou na hlídce, ano?“ ptala se Matěje. Když přisvědčil, přišla s posledním argumentem, proč nemůže partyzánům vyhovět.

„Tak to u sebe určitě nebudou mít dost peněz. A já zadarmo pracovat nemůžu, to jistě uznáš.“

„Ale my ti zaplatíme,“ ožil Matěj „peníze jsem přinesl s sebou.“

Vytáhl z boty svazek bankovek smotaný do ruličky. Děva peníze znalecky přejela pohledem a bez počítání zhruba odhadla jejich hodnotu.

„To rozhodně nebude stačit,“ ohrnula horní ret, „za šest nadržených chlapů, kterým mám před tím zahrát divadýlko se sváděním. A navíc to všechno půl dne cesty odtud. To je jako almužna.“

„No, já jen vyřizuju zprávu od svých velitelů,“ pokrčil rezignovaně rameny partyzán, „nechceš, nech být.“

Schoval peníze zpátky do boty a začal se sbírat, že tedy zase půjde.

Rozálii však evidentně přišlo líto, že by úhledná rulička bankovek měla skončit jinde než za jejím podvazkem.

„Počkej,“ zadržela Matěje, „řekla jsem, že je to málo za šest chlapů. Ale za jednoho je to až až. Ten by si za to mohl užívat do rána.“

Zatahala jej škádlivě za ochlupení hrudníku, které se mu dralo z rozhalenky košile, a obdařila ho mnohoslibným úsměvem.

„Ale to já nemůžu, to nejsou moje peníze. Já bych z toho měl hrozný průšvih,“ bránil se chabě Matěj, ale bylo na něm vidět, že by návrh pohledné ženy rád přijal.

„No tak,“ popichovala ho, „ty ses přece nikdy neupejpal. Jsi sice trochu zanedbaný a zaprášený po cestě, ale to spraví vana s horkou vodou, břitva a trocha kolínské. Sklenička šnapsu se taky najde. Vidím na tobě, jak by ti to udělalo dobře. Beztak si tam v tom lese neužijete ani žádnou zábavu.“

Matěj, už tak napůl rozhodnutý zůstat, při představě teplé koupele a skleničky dobrého pití docela ztrácel hlavu.

„Kvůli těm penězům si nemusíš dělat výčitky. Myslím, že si za svůj statečný boj s Němci taky nějakou odměnu zasloužíš.“ Šikovným pohybem vytáhla svazek z Matějovy boty a zastrčila si jej za výstřih.

„Pojď, já si tě vykoupu sama,“ řekla hlasem pokušitelky a táhla úplně zmámeného partyzána za ruku po schodech nahoru.

Do tábora se Matěj vrátil jako zpráskaný pes. Když předstoupil před velitele, utápěl se v rozpacích a soukal ze sebe omluvy. Prý jej to hrozně mrzí, ale vůbec neví, jak se to mohlo stát. Zřejmě při přelézání plotů, nebo prodíráni se houštinami. Prostě peníze ztratil. Pokoušel se je najít celou noc, ale bezúspěšně.

Velitel zuřil. Vyhrožoval, že postaví Kůrku ke zdi, tedy lépe řečeno ke stromu. Jsme partyzánský oddíl, a ne parta skautů.

Potom si ovšem vzpomněl, že bychom nešťastníka neměli čím zastřelit. Napařil mu tedy pouze čtrnáct dní arestu v zemljance, která byla původně určena pro skladování zásob, zjistili jsme však, že místo pod svahem a blízko potoka nebylo vybráno nejšťastněji, a že pří dešti je v zemljance dobrého půl metru vody.

„Co teď?“ obrátil se náš bezradný velitel na svého zástupce.

„Myslím, že nemáme na vybranou,“ rozhodil rukama Prokopec, „čas kvapí, datum shozu se blíží, musíme poslat další spojku.

S těžkým srdcem přinesl z úkrytu druhý svazek bankovek.

Za Matějova následovníka byl vybrán Jožin Horák.

Velitel se zástupcem mu kladli na srdce, ať peníze dobře schová. Vysloveně mu zakázali prolézat jakýmkoli roštím nebo přelézat ploty.

Průběh jeho mise mi není do detailu znám, na rozdíl od průběhu výpravy Matěje Kůrky, který mi později všechno vyprávěl.

Jsem si však jist, že to, co se odehrálo v domě Růženy Kováčové, muselo být velmi podobno tomu, co tam prožil Matěj předchozí noci.

Také Jožin se vrátil až druhého dne odpoledne, což je i přes to, že Boskovice jsou od našeho ležení dosti daleko, poměrně pozdě. Také on se hlásil veliteli s viditelnými obavami. A byly odůvodněné, neboť stejně jako předchozího dne Matěj, přišel i Jožin bez peněz a bez příslibu, že pro nás Rozálie požadovanou službu udělá.

Všichni se shromáždili kolem zemljanky štábního kapitána Němce, zvědavi, jak vlastně náš druhý vyslanec v Boskovicích pochodil.

Jožin vyprávěl, že hned za Žďárnou potkal skupinu lidí, kteří byli vyhnáni z obce Otinoves, jež byla stejně jako mnoho ostatních vysídlena kvůli německé střelnici.

Bydleli nějakou dobu u příbuzných, ale ti měli sami málo – jak místa, tak jídla – a nemohli je u sebe nechat napořád. Pak žili různě po stodolách a chlévech a teď se protloukají, jak se dá. Když Jožin líčil smutné oči vyhladovělých dětí, jejich chatrné oblečení, které je nezahřeje, až přijde zima, a jejich ušmudlané, propadlé tvářičky, i na otrlých partyzánech zvyklých na drsné podmínky bylo lze vidět dojetí. Když Jožin popisoval, jak ubohý majetek si ti lidé vezli na trakaři a káře, jak ho prosili, aby jim dal aspoň kůrku chleba, mnohým málem vhrkly do očí slzy. Jožin hrál před válkou ochotnické divadlo, takže dokázal celou příhodu náležitě podat. Své vyprávění zakončil, jak jinak než tím, že se mu ubohých vyhnanců zželelo a dal jim ty peníze, které byly určeny pro Rozálii. Všichni při Jožinově vyprávění pokyvovali uznale hlavami na znamení, že udělal dobře a že má dobré srdce.

Ne tak náš vojácky příkrý velitel.

Řval: „To je přímé porušení rozkazu, zrada a navíc do nebe volající blbost. Poprvé: Copak ty nevíš, že jídlo dnes za peníze nekoupí, na to jsou lístky, jedině tak nekřesťansky předražené od šmelinářů. Podruhé: pokud vím, vystěhovalci dostali každý nějaké odstupné. Potřetí: kdybych ty peníze chtěl dát na dobročinné účely, tak tě s nimi pošlu do kostela a ne do... A kde jsi byl celou noc, když jsi do Boskovic ani nedošel?“

„Stavil jsem se u příbuzných,“ odpověděl partyzán pohotově.

„Za to, co jsi provedl, je vojenský soud a popravčí četa!“

„Ale Matěj dostal jen čtrnáct dní v díře,“ bránil se Jožin.

Po nějaké době se velitel uklidnil a dal provinilce zavřít k Matějovi. Když ho při vedli do zemljanky, podíval se na něj Matěj vědoucíma očima a zeptal se jen: „Taky?“

„Taky,“ přitakal Jožin a oba na sebe spiklenecky mrkli.

Nikomu nepřišlo divné, že se oba vrátili do tábora oholeni a navoněni.

Zástupce vytáhl odevzdaně další ruličku peněz a řekl: „Musíme pečlivě zvážit, koho tentokrát pošleme. Tyhle jsou poslední. Víc peněz nemám.“

„Mám podezření, jestli to ti dva neprochlastali. Měli bychom tam poslat někoho, kdo tolik nepije,“ řekl náš zkušený velitel, rozhlížeje se po svých podřízených.

Rozhlížel se dlouho. Očividně nemohl naleznout nikoho, kdo by odpovídal jeho požadavku. Až se jeho pohled zastavil u mě.

„No, jedině snad tady mladej. Pokud vím, tak když k nám přišel, byl úplný abstinent. Jestli ho ta cháska ještě totálně nezkazila, mohl by být pro splnění úkolu ten pravý.“

„Ne, že bych nějak zvlášť důvěřoval tvým schopnostem,“ mumlal velitel a měřil si mě kritickým pohledem, „ale co můžeš na tomhle zkazit? Beztak už je načase, abys začal být pro oddíl taky nějak užitečný. Tady jsi mezi partyzány, víš, a ne v nějaké partě skautů.“

Ač mi jeho slova zrovna dvakrát nelichotila, netrápil jsem se tím. Byl jsem rád, že jsem už podruhé krátké době pověřen tak důležitým úkolem. Zdá se, že jsem u partyzánů přece jen nalezl smysluplné uplatnění.

„Hlavně si peníze někam dobře schovej, ať je neztratíš jako ten debil Matěj,“ kladl mi na srdce zástupce.

„A nikomu je nedávej, ani kdyby to byl slepý, hluchý a chromý žebrák bez rukou.,“ přidal se velitel.

„Neopovažuj se vrátit s nepořízenou a bez peněz. To bys z toho tak lacino, jako ti dva nevyvázl. Nespoléhej na to, že nemáme náboje. Máme provaz!“ varoval mě a nebylo nejmenších pochyb, že své vyhrůžky myslí naprosto vážně.

„Pokud by to ta dotyčná slečna nechtěla udělat za prachy, apeluj na její vlastenectví.“

Obdržel jsem svazek bankovek a poslední instrukce, seřídil jsem si čas podle velitelových hodinek značky Quartz a vydal se na dalekou cestu.

Dům, ve kterém Rozálie žila a současně provozovala svoji živnost, jsem našel poměrně snadno, protože mne Matěj vybavil podrobným popisem cesty. Na místo jsem dorazil kolem desáté večer.

Otevřela mi hospodyně. Když jsem řekl, že hledám paní domu, zabrblala něco v tom smyslu, že se s lesními mužíčky roztrhl pytel, což jsem nepochopil.

Usadila mne do měkkého, polstrovaného sofa v přijímacím pokoji s tím, že paní Rozálie přijde hned.

A skutečně za chvilku jsem ji uviděl na kobercem potažených schodech z prvního patra.

Měla na sobě temně purpurový župan s krajkami. Dolní cípy županu se při každém jejím kroku ze schodů rozevřely a dali mi popatřit na dokonalá lýtka i část pevných stehen v černých punčochách s podvazky stejné barvy.

Její silně nalíčený obličej lemovaly tmavé vlasy s účesem a la Lída Baarová.

„Á, další partyzán, to už je třetí,“ přivítala mne, jako by moji návštěvu očekávala. „A tentokrát mi poslali nějakého mladého zajíčka.“

Usmála se a podívala se na mě takovým zvláštním pohledem, ze kterého mi začal běhat mráz po zádech.

„Tak kolik mi posílají páni partyzáni dnes?“ zeptala se a já pojal nejasné podezření, že navzdory tomu, co řekli veliteli, dorazili oba moji předchůdci až sem, do tohoto domu.

Začal jsem vysvětlovat, jakou službu by náš oddíl potřeboval.

„Ale to já přeci vím,“ zarazila mě, došla až ke mně, a aby přerušila moje slova, položila mi prst na ústa.

„Raději mi řekni, kolik mi za to tvůj velitel nabízí tentokrát.“

Vytáhl jsem svazek z kapsy. Vzala ho mezi dva prsty a palcem druhé ruky přejela okraje bankovek, jako hokynář, když počítá denní tržbu.

„Hm, ale to je pořád stejně,“ podivila se, „řekla jsem jasně Matějovi i tomu druhému, že to nestačí. No jó,“ uvažovala nahlas a ťukala si přitom ruličkou peněz do brady, „že oni to nevyřídili? Že oni vám vůbec neřekli, za co ty prašule vydali, a raději si vymysleli nějakou báchorku, co?“

„Za co ty peníze dali?“ divil jsem se teď zase já.

„Můžu tě ujistit, že je investovali velmi, velmi dobře,“ smála se Rozálie na celé kolo. „Dostali za ně všechno po čem jejich dušička – a nejen dušička – prahla. Možná i něco navíc. A hádám, že s tebou se taky dohodnu.“

Při těch slovech schovala peníze za výstřih svého korzetu, stejně purpurové barvy jako byl její župan.

Nebudu si před vámi hrát na zkušeného harcovníka. Připouštím, že v jistých záležitostech jsem byl naprosto bez praxe, a tudíž jsem nebyl z Rozáliiných slov vůbec moudrý. Na čem že se dohodneme?

Proč si vzala ty peníze, jestliže jí ten obnos připadá za to, co po ní chceme, příliš malý? A co od ní obdrželi Matěj a Jožin? Nevšiml jsem si, že by do tábora z Boskovic něco přinesli.

Ale no tak! Nebuďte přece takoví. Neposmívejte se mi, ano?

Nemohu za to, že moje kontakty s opačným pohlavím se, až do dnešního dne, omezovaly pouze na to, že jsem se občas zeptal spolužačky ve škole, co máme za domácí cvičení, případně jsem přes plot pozdravil sousedovic pihatou Barboru.