JEZDCI

ELEMENTŮ

Smlouva živlů

Libor Pleva

Copyright© 2019 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2019 by Libor Pleva

Copyright© 2019 Cover by Jan Patrik Krásný

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-316-9 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-317-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-318-3 (PDF na CD)

Obsah

Shrnutí prvního dílu:

1. Síla blesků

2. Čtvrtý živel

3. Uldreův příběh

4. Nové možnosti

5. Voda a Země

6. Nečekané setkání

7. Na život a na smrt

8. Dech života

9. Loučení

10. Magické setkání

11. Cesta za gryfy

12. Spojenectví

13. Ourearos

14. V zajetí

15. Nabídka

16. Střet

17. Zachránce

18. Mistrovo tajemství

19. Potenciální spojenci

20. Iluze a přeludy

21. Král vyvern

22. Odhalení úkolu

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Shrnutí prvního dílu:

Na počátku věků stvořili svět zvaný Wallidar čtyři mocní draci, později známí jako Páni elementů. Tito Vládci, nazývaní podle svých elementů Vodní, Vzdušný, Zemní a Ohnivý, po strašlivé válce vyhnali svou sestru, Paní Života, do nicoty a sami spoutali svou sílu s hranicemi své země, aby tak zabránili dalším válkám. Smlouvu živlů, jak nazvali kouzlo, které svazovalo jejich moc, pak umístili na tajné místo na Apparu a obestřeli ji mocnými kouzly.

Hlavním hrdinou prvního dílu a celé trilogie je listově zelený drak Allendal, žijící na Appaře, neutrálním území umístěném mezi čtyřmi velkými zeměmi, ovládanými Pány živlů. Tento nenápadný drak, vychovávaný opatrovnicí Desvellou, prožil své dětství bok po boku s věrným přítelem Aurippem a oba se těšili a zároveň obávali rozhodujícího kroku do světa dospělých, Zkoušky živlů, jež měla ukázat jejich pravou sílu, určit jejich primární element. Po Zkoušce pak draci podstupují výcvik trvající desítky let a po jeho úspěšném absolvování získají čestný titul Jezdci elementů, díky kterému se stávají plnohodnotnými členy dračí společnosti. Přesto když Allendal podstoupil Zkoušku živlů, se vše zvrtlo.

Poprvé v historii se nepodařilo určit primární element draka podstupujícího Zkoušku. Poprvé v historii drak nezareagoval na žádný živel, jenž mu byl nabídnut. Allendal Zkouškou neprošel a tím začala jeho strastiplná stezka plná otázek a pochybností.

Allendal po Zkoušce cestoval se Zemními studenty do Skalnaté země, říše Zemního vládce, aby strávil nějaký čas se svým otcem, Lordem Brusqem, jenž byl generálem vojsk Zemního pána. All měl u svého otce počkat do doby, než se Vládci elementů sejdou a projednají jeho další osud.

Cesta do Skalnaté země však neprobíhala hladce a kolem Allendala se začaly dít podivné věci. Allův přítel Aurippos se přes noc záhadně uzdravil z téměř smrtelného zranění, Zemní studenti čelili útoku vzbouřenců známých jako Perdiové a přežili pouze díky tomu, že Allendal dokázal nepřítele zmrazit, a to tak, že zkombinoval dva živly, vodu a vzduch, a stvořil led. Všichni byli Allovou novou silou ohromeni, ještě nikdy se totiž nikomu nepovedlo zkombinovat dva živly, donutit je spolupracovat a dát tak vzniknout novému odvětví magie. Allův dočasný mistr Soritos dokonce zjistil, že Allendal má obrovské množství magické energie, známé jako sóla, a má potenciál stát se dokonce mocnějším, než jsou samotní Vládci.

Nicméně, po všech strastech prožitých během cesty, All nakonec ke svému otci dorazil a seznámil se s jeho novou partnerkou (Allova matka zemřela během snášení vejce) a svou malou sestřičkou, Sarrisou. Po týdnu stráveném se svou rodinou však byl nucen odejít a ukrýt se; Lord Brusq svého syna varoval, vysvětlil mu povahu Vládců a to, jak se zbavují všech, kteří by je mohli v budoucnu ohrozit. All se rozhodl ukrýt k mocnému mágovi, jenž si říkal Filonius, který sídlil v hustém lese na Appaře a o kterém bylo známo, že rád poskytne útočiště komukoliv, kdo se Vládcům znelíbí.

Vládci se mezitím sešli a opravdu se rozhodli Allendala raději zabít, než aby jej nechali rozvinout svou tajemnou sílu. Poslali za Allem půvabnou dračici Salbeu, jež jej měla okouzlit a odvést k Ohnivému vládci. Nic netušící All Salbeu po cestě k Filoniovi opravdu potkal, osvobodil ji ze zajetí a nějakou dobu s ní cestoval. Na hranici Filoniova lesa Salbei podlehl a bezhlavě se do ní zamiloval. Proto se na druhý den po fingovaném únosu krásné dračice rozhodl nepřítele pronásledovat do Ohnivé země, až nakonec stanul před samotným Ohnivým vládcem a po odhalení Salbeiny zrady se s ním měl střetnout v nerovném boji. Allovi se však za pomocí strážného podařilo utéct a po divoké honičce jej pronásledovatelé konečně dostihli na samotné hranici Appary a Ohnivé země. All by neměl šanci uniknout, kdyby mu náhle nepřispěchali na pomoc ti nejnepravděpodobnější spojenci, jaké si doposud uměl představit. Vyverny, slepí a nepříliš inteligentní létající ještěři, se nebojácně vrhli na Allendalovy pronásledovatele a získali tak pro listového draka dost času, aby unikl a konečně dorazil k Filoniovi.

Filonius Allendala přijal, začal jej cvičit v užívání ledu a také mu vyprávěl o Paní Života a o tom, že jeho pravý primární element je právě život, přestože se nikdo takový neobjevil od doby, co byla Paní Života svými bratry vyhnána do nicoty.

Allendal po nějaké době objevil ve svém nitru kromě vody a vzduchu také živel ohně. Ten se však ukázal jako děsivý a nevypočitatelný a All dokázal jeho běsnění uklidnit jen díky živlu vodnímu, jenž mu přispěchal na pomoc.

Na druhý den ráno Filonius Alla informoval, že byla spatřena letka Vzdušných draků mířící k Allovu domovu, skále Orazio. Allendal se společně s dalšími Filoniovými učni vydal na cestu a připojil se do bitvy, jež se nad skálou Orazio odehrávala. Zjistil, že celý útok byl zosnován, aby Vzdušný vládce Alla donutil vystoupit z bezpečného úkrytu. Allendal se ihned po příletu ke skále vydal hledat svou opatrovnici Desvellu, přišel však příliš pozdě – Desvella umírala a All jí nedokázal pomoci. Pln hněvu pak obrátil svou zlobu proti Vzdušným nepřátelům.

Ohnivý živel ukrytý v Allendalovi se z jeho hněvu a bolesti radoval, probral se a nakonec se spojil se vzdušným živlem a All v sobě opět objevil novou sílu. Tentokráte dokázal za pomocí ohně a vzduchu sesílat na nepřátele z deštivé oblohy blesky. Postupně usmažil jednoho draka za druhým a naprosto vyčerpaný klesl k zemi. Přesto jeden nepřítel přežil, vzdušný mistr Velotos, jeden z porotců Zkoušky živlů, a kdyby nebylo náhlého příchodu Allova dávného přítele Aurippa, byl by Allendala zabil. Takto se Allendal, Aurippos a přeživší Filoniovi studenti vydali – plni bolesti, smutku a nenávisti – zpět ke svému tajemnému mistrovi.

1. Síla blesků

Uplynulo bezmála půl roku od doby, co se Filoniovi žáci a nově i Aurippos vrátili ze skály Orazio zpět ke svému mistrovi. Zima byla nenávratně pryč a příroda se opět probouzela k životu. Tytam byly hromady sněhu, jež pokrývaly celou krajinu včetně Filoniovy vysoké mramorové věže, den se prodlužoval a pro Allendala to znamenalo jediné – méně odpočinku a více práce, jelikož Filonius se ve svém tréninkovém programu řídil zásadně východem a západem slunce. Zlatý Aurippos se bez problému zařadil mezi Filoniovy studenty a díky své přirozené srdečnosti si kromě Allendala našel velmi brzy cestu i ke zbývajícím spolužákům.

Během onoho půlroku oba draci velmi vzpomínali na své ztracené rodiče, Aurippos na svého otce Jaunetora, který padl během bitvy o skálu Orazio, a Allendal na Desvellu, svou opatrovnici, které si vážil jako vlastní matky. Přesto si nemohli dovolit truchlit; Filonius prohlásil, že nejlepší způsob, jak zápolit se smutkem, je tvrdý trénink, a postupem času mu All musel dát zapravdu – během tréninku neměl na postranní myšlenky čas a večer usínal tak vyčerpaný, že jednoduše neměl kdy truchlit, a Aurippos na tom byl podobně.

Velký smutek však byl cítit i na Filoniovi. Přestože stále ještě nespatřili jeho tvář, byl v prvních měsících po smrti svých dvou studentů, Ramida a Kalpera, velmi uzavřený a vytvořil kolem sebe neproniknutelnou bariéru smutku, přes kterou se časem dostala až Lankerra. Sestra statného Uldrea, tyrkysová studentka lékařské magie, jednou probděla s mistrem celou noc a snad svou vlídnou řečí alespoň trochu zmírnila jeho smutek. Nikdo nevěděl, o čem se spolu ti dva bavili a ani co Lankerra Filoniovi řekla, ale od té doby se mistr začal pomalu vracet do normálu a po týdnu nebylo po jeho zvláštním chování ani stopy.

Přesto bylo potřeba vyřešit několik nepříjemných záležitostí, nejhorší pravděpodobně bylo určit náhradu za Ramida. Jelikož Ramidoss disponoval obrovskou fyzickou silou, výdrží a i přes svou statnou postavu byl velmi mrštný, učil své spolužáky různým tělesným cvičením, aby zvýšil jejich fyzickou sílu a odolnost. Teď, po jeho smrti, by však neměl kdo předcvičovat – nebýt Aurippa. Zlatý drak toužil prokázat svou užitečnost a ihned se nabídl, že zaujme Ramidovo místo. Filonius ocenil jeho zápal i statnou postavu, kterou Aur disponoval, a nakonec svolil. Aurippos od té doby trénoval tvrději než všichni ostatní, snad jen s výjimkou Allendala, aby se dostal na Ramidovu úroveň a aby jeho spolužáci tak co nejméně pocítili dopad drakovy smrti.

Allendal však taktéž nezahálel, přestože se na rozdíl od Aura soustředil spíše na magii než na fyzickou sílu. Asi měsíc po návratu z bitvy dokonce dokázal porazit Filoniovu hliněnou kouli, kterou ho mistr den ode dne od jeho příchodu otloukal. All použil podobnou taktiku, s jakou už jednou téměř slavil úspěch; celou místnost uzavřel do ledového vězení, sám sebe zaštítil ohromnou masou ledu a čekal. Zatímco při prvním pokusu koule led prorazila, tentokráte si dal Allendal záležet a nechal si v ledu drobné otvory, aby mohl pohyb koule sledovat. Otvory nebyly dost velké, aby se přes ně hliněná koule k zelenému drakovi dostala, přesto mu však – i díky přirozenému ledovému zrcadlení – poskytovala dostatečný přehled o pohybu cíle. A tak, jakmile se koule roztočila a plnou rychlostí vyrazila vůči ledové bariéře, Allendal napnul všechny síly a postavil jí do cesty velmi tenký, a přesto co nejtvrdší ledový osten. Filonius již nedokázal zareagovat a koule se na osten napíchla a roztříštila na tisíc kousků. All zajásal.

„Tohle bylo chytré,“ ocenil jej Filonius. „Překvapil jsi mě. Přesto mě mohlo napadnout, že neuděláš stejnou chybu dvakrát.“

„Co budeme dělat teď, mistře?“ zeptal se All.

„Teď? Teď je čas na druhý stupeň tréninku.“

Allendal se zamračil a přikrčil se, připraven na všechno. Nebo si to aspoň myslel.

Před Allem se zformovaly… dvě koule. Tyto hliněné kuličky byly menší než ta původní, a jak měl All brzy zjistit, také mnohem rychlejší a tvrdší. Šílenou rychlostí se k listovému drakovi rozletěly, narazily do otvorů v bariéře, které tam Allendal před okamžikem vytvořit, a ledová stěna se roztříštila. Zelený drak následně schytal dvě ohromné rány, jedna koule jej zasáhla do pravé zadní tlapy, až se mu noha bolestí podlomila, a druhá mu prudce vrazila zespodu do dolní čelisti. Překvapený a omráčený All se složil k zemi.

„Copak, už jsi skončil?“ popíchl jej mistr. Allendal si vybavil, že naprosto stejně Filonius reagoval, když se All s koulí setkal poprvé, a také si vzpomněl, jak snadno se tehdy nechal vyprovokovat. Teď to bude jiné.

„Podruhé mě tak snadno nevyprovokujete, mistře.“

„Opravdu?“

All schytal další ránu, tentokráte do špičky křídla, a když se po kouli ohnal, druhá jej trefila zezadu do hlavy. Zavrčel a... přestal se ovládat. Stejně jako kdysi, i teď začal po koulích vrhat vše, co jej zrovna napadlo, ale vše bylo marné. Nedokázal při jejich rychlosti sledovat obě koule najednou, a když se zaměřil na jednu, zasáhla jej druhá, takže na konci tréninku mohl opět jen počítat podlitiny.

Od toho dne trénoval stále se dvěma koulemi, ani za oněch pět měsíců však na Filoniovo kouzlo nevyzrál.

Další velký pokrok Allendal zaznamenal v rozpoznávání životní energie v okolí. Nevěděl, zda je to následkem bitvy, anebo něčeho jiného, ale nyní dokázal přesně určit polohu všech větviček, které Filonius napustil magií života, v okolí deseti metrů. Taktéž dokázal vycítit přítomnost svých spolužáků v různých patrech věže, jelikož jejich životní síla byla nesrovnatelně větší než u větviček. Jediný drak, kterého nedokázal vycítit, byl Filonius, a když se jej na to listový ještěr zeptal, mistr se jen zasmál: „Budeš si muset zvyknout na to, že mám rád své soukromí. Necítíš mě, protože svou energii potlačuji, a ještě nejsi na takové úrovni vnímání, abys mou obranu překonal.“

Tím Allendalovi dodal další motivaci; neznamenalo to, že mistra nikdy nevycítí, jen si musí počkat, až dostatečně zesílí. S novou vervou se proto vrhal do tréninku a odhalení Filoniovy přítomnosti si dal jako cíl do budoucna, přestože tušil, že to nebude jednoduché.

Také Allova tělesná zdatnost se zvyšovala. Zbavoval se přebytečného tuku, méně jedl a více trénoval, což mělo za následek celkové zpevnění svalů, zesílení křídel a zvýšení pružnosti a výdrže. Už mu nedělalo takový problém vydržet hodinu téměř bez pohybu ve vzduchu, a přestože jeho křídla velmi trpěla, pomalu si na tuto zátěž začala zvykat a Allendal dokonce začal intervaly prodlužovat, i když k dosažení Ramidovy nebo alespoň Aurippovy úrovně měl stále ještě daleko.

Byl rád, že stejně jako před Zkouškou živlů, i nyní mohl – v rámci tréninku – laškovně bojovat s Aurippem. Přátelé nepoužívali magii, spoléhali pouze na sílu svých svalů, a přestože do toho oba dávali maximum, velmi si tyto společné chvíle užívali. Připomínaly jim dětství a bezstarostnost, s jakou se oba museli po Zkoušce rozloučit. All žil od doby, co se projevila jeho pravá síla, v neustálém strachu z Vládců a byl rád, že alespoň u Filonia se může cítit relativně v bezpečí. Přesto rozhodně nezapomněl na vraždu Desvelly a byl plně odhodlán se za to jednoho dne Vzdušnému vládci pomstít.

Aurippos na tom byl podobně. Allendal sledoval přítelovu proměnu; už nevtipkoval tak lehkomyslně jako kdysi, stal se vážnějším, cílevědomějším. Neustále měl před očima svého otce, jenž se pro svou rodinu obětoval, a taktéž velmi často vzpomínal na svého malého bratříčka, kterého matka přislíbila za Aurem poslat, až vyroste, pokud si to bude sám přát.

Volný čas po večerech trávil All tím, že před spaním zkoumal své nitro a pokoušel se objevit buď element země, nebo zdroj své léčivé síly, element života. Už si zvykl na to, že nehledě na množství podlitin a velikost vyčerpání, s jakými ulehal ke spánku, se s východem slunce probouzel naprosto bez zranění a plný energie. Právě proto, jak mu mistr posledně vysvětlil, snesl daleko větší tréninkovou zátěž než ostatní studenti, a proto ve svém výcviku postupoval tak rychle; Filonius na něj nemusel brát žádné zvláštní ohledy a plně toho využíval. Přesto by All rád věděl, odkud se jeho tajemná síla bere, a proto s neskonalou trpělivostí znovu a znovu zkoumal své nitro, přestože prozatím neměl štěstí.

Ohnivý živel se v Allovi neozval od onoho osudného dne, kdy s pomocí jeho a vzdušného živlu usmažil blesky deset draků. Allendal netušil, proč se mu tehdy živel rozhodl pomoci, avšak od té doby se stáhl a na každé Allendalovo pobídnutí reagoval poněkud nevraživě. Filonius po něm po bitvě požadoval, aby mu svou novou sílu předvedl, All to však nedokázal. Možná k tomu potřeboval pořádnou bouři, možná musel být ve smrtelném nebezpečí, nicméně přestože vzdušný živel se spojení nebránil, oheň se s ním odmítal znovu zkombinovat. Listový drak to však nevzdával a pod Filoniovým dozorem to zkoušel zas a znovu, přesto prozatím nebyl úspěšný.

Allendal se taktéž pokusil propojit oheň a vodu, zde však narazil na tvrdý odpor z obou stran. Živly se navzájem natolik nenáviděly, že All pochyboval, zda se mu vůbec kdy podaří je přimět ke spolupráci – jakmile je o ni požádal, ohnivý živel začal zuřit a jen za Filoniovi pomoci se zelenému drakovi podařilo jej uklidnit, kdežto vodní element se stáhl hluboko do ještěrova nitra a celý den s ním odmítal komunikovat; Allendal se tak musel na čas obejít i bez ledové magie.

Allendala probudily první ranní paprsky. Pomalu se posadil, pohlédl na východ a usmál se. Konečně přišlo jaro.

Před pár týdny roztály v okolí poslední zbytky sněhu a zbyla po něm jen hustá břečka bláta. Stromy shodily své těžké sněhové přikrývky a zůstaly naprosto holé a nechráněné, přesto se na nich už sem tam objevily první pupeny. All každý den s potěšením sledoval drobounké lístečky, jimiž se stromy postupně obsypávaly a jež byly den ode dne větší. Miloval přírodu a choval k ní a k jejím obyvatelům hlubokou úctu.

Allendal roztáhl křídla a několikrát obkroužil honosnou mramorovou věž. Vypadalo to na první opravdu teplý jarní den, All si užíval hřejivý dotek slunečních paprsků a jen velmi nerad přistál na měkkém trávníku pokrývající podlahu předposledního, čtyřiadvacátého patra, jež sloužilo jako ranní shromaždiště Filoniových žáků.

Filonius jim jako obvykle rozdělil úkoly a draci se rozlétli do různých pater. All se chystal následovat Aurippa a podstoupit s ním další tělesná cvičení, mistr jej však zarazil. Počkal, až všichni studenti odletěli, a pak listovému drakovi řekl:

„Blíží se bouře.“

All překvapeně zamrkal. Obloha byla prozatím bez jediného mráčku, vanul jen mírný větřík a nevypadalo to, že by se počasí mělo nějak radikálně změnit. Allendal se však už naučil s mistrem o takových věcech nedohadovat; co se týče změn počasí, Filonius se mýlil jen zřídka.

„Myslíš, že dnes se mi to podaří?“ zeptal se s nadějí v hlase.

„To se uvidí. Nicméně podmínky by dnes měly být velmi podobné dni, kdy se ti poprvé a naposledy podařilo oheň a vzduch zkombinovat. Kdoví, třeba je tohle právě ten impuls, který potřebuješ, aby se ti to povedlo znovu. Nechme se překvapit.“

All přikývl a slétl k Aurippovi, s nímž svedl další fyzický souboj; že prohrál, jej ani v nejmenším nepřekvapilo, vítězil jen zřídka.

Během následující hodiny se počasí začalo měnit. Zvedl se silný východní vítr, jež přivanul první mohutné, kupovité mraky. Vzduch ztěžkl a štěbetající ptáci se schovali do korun stromů; nezadržitelně se blížila bouře.

Allendal pocítil záchvěv nervozity. Opravdu se mu dnes podaří znovu zkrotit blesky? Nebo se Filonius mýlil?

Postavil se k spodním pilířům mramorové věže a upřeně hleděl na východ, kde se hromadila černá mračna. V dáli uslyšel první burácení a jeho nervozita stoupla, přesto se však posunul na okraj lesa tak, že byl ukrytý mezi prvními stromy, a čekal.

K zemi se snesly první kapky deště a téměř okamžitě se spustil pořádný liják. All přes dešťovou clonu spatřil své spolužáky a kamarády, kteří se shromáždili kolem úpatí věže a upřeně ho sledovali. Listový drak si domyslel, že jim Filonius prozradil, co se chystá, a žaludek se mu sevřel.

Zhluboka se nadechl a vkročil přímo doprostřed mýtiny, jež oddělovala les a mramorovou věž. Nahlas se zeptal: „Můžeme, mistře?“

„To záleží na tobě, já jsem připraven,“ odpověděl mu Filonius a All v jeho hlase postřehl záchvěv vzrušení. Zřejmě i Filonius byl zvědavý, jak jeho snažení dopadne. All si povzdechl a vydal se do svého nitra.

Jako první zareagoval vzdušný živel, ozval se okamžitě na drakovo pobídnutí. Automaticky se probrala i voda, All ji však ignoroval a vydal se za ohněm. Voda se uklidnila a stáhla se.

Oheň Allendalovo první pobídnutí ignoroval. Když jej pošťouchl znovu, živel proti ještěrovi vyslal varovný ohnivý jazyk a stáhl se hlouběji. All chvilku zaváhal a nevěděl, co má dělat; pak si dodal odvahy a pobídl oheň potřetí. To byla osudová chyba.

Živel v drakově nitru zaburácel a začal zuřit. Allendal se jej pokoušel uklidnit, výsledek byl však úplně opačný; k ohni se přidal vzduch, jeho sílu rozdmýchával, až spolu živly splynuly v ohromném víru…

Vyděšený All nevěděl, co dělá, tělo jej neposlouchalo. K černé obloze vystřelil první paprsek sóly a odpověď na sebe nenechala dlouho čekat – k zemi se snesl první blesk a nejbližší část lesa začala hořet. Allendal ve svém nitru ze všech sil bojoval proti děsivé síle, byl však bezmocný – vodní živel mu sice přispěchal na pomoc, ani on však nedokázal zastavit spojení ohně a vzduchu. Z víru vystřelil k nebi další paprsek a další mohutný blesk se snesl k zemi; tentokráte ale mířil na mramorovou věž. Těsně před jeho dopadem All spatřil něco jako duhu snášející se do lesa, než však pořádně zaostřil, blesk udeřil a ohromná věž se octla v plamenech.

Allendal přes burácení hromu slyšel řev svých přátel, to už však elementy vyslaly další dva paprsky a dva nové blesky zasáhly přesně stejné místo jako ten první, někde v polovině mramorových zdí. Věž se zakymácela a začala se hroutit. Allovi spolužáci se jako jeden vznesli a pokoušeli se uletět z dosahu padajících trosek, ne všichni ale měli to štěstí. Velký kus mramoru, nejspíše celá jedna stěna jednoho z pater, se řítila k zemi a hrozila pod sebou rozdrtit Uldrea, jenž se pokoušel ochránit ostatní a sám se vznesl jako poslední a nedostal se tak dostatečně daleko. Ze země však vyrazily obrovské kořeny a podařilo se jim mramorový kvádr odklonit; to Filonius zachránil svého žáka před jistou smrtí.

Spojené živly však stále neměly dost a All cítil, jak se jejich pozornost obrátila k prchajícímu dračímu hejnu.

„NE!“ vykřikl Allendal nahlas i v nitru a jeho vnitřní já se vrhlo přímo do živelného víru, drak však narazil na nepřemožitelný odpor – elementy jej nemínily nechat zasáhnout. Vtom All spatřil kořen blížící se děsivou rychlostí; živly ovládající drakovo tělo se mu pokusily vyhnout, byly však příliš pomalé. Kořeny ještěra zasáhly do spánku a ten se s dunivým žuchnutím sesul k zemi.

2. Čtvrtý živel

Allendal nikdy nezjistil, jestli byl v bezvědomí jen pár minut nebo celou hodinu, věděl jen, že se probral a nad sebou spatřil Aurippovu tvář. Pomalu se posadil a s tichým bolestným syknutím si nahmatal pravou část hlavy, kam jej před okamžikem zasáhly Filoniovy kořeny. Ulevilo se mu, když zjistil, že se živly stáhly a tělo jej opět poslouchá.

„Jsi v pořádku?“ zeptal se Aur a bedlivě jej pozoroval.

„Ano,“ odpověděl Allendal. „A vy?“

„Jsme,“ ozval se za Allem hluboký hlas. Listový drak se ohlédl a spatřil stříbrného Uldrea, jenž se zdál mírně otřesený, ale jinak v pořádku.

Allendal se postavil a pohlédl k troskám mramorové věže. Horní polovina masivních zdí ležela roztříštěná po okolí a spodní části i přes slábnoucí déšť místy stravovaly plameny. Zelený drak se otřásl.

„Proč to neuhasíte?“ zeptal se tiše.

Uldreass však zavrtěl hlavou. „Nemá to smysl, věž je nestabilní. Bude se muset zbořit a postavit nová.“

All se znovu zachvěl. „Přátelé, omlouvám se. Odpusťte mi to, prosím, jestli můžete.“

Lankerra, stojící ve stínu svého bratra Uldrea, mu odpověděla: „Nic tak hrozného se nestalo, byly to jen věci. Hlavní je, že jsou všichni v pořádku.“ Ostatní draci přikývli.

„Ano… díky mistrovi,“ hlesl Allendal. Chvíli bylo ticho. „Kde vůbec je?“

„To je dobrá otázka. Neviděl ho někdo?“ zeptal se Aurippos a rozhlédl se po svých spolužácích, kteří svorně zavrtěli hlavou. All mlčel; neměl pro své podezření žádný důkaz, přesto měl dotěrný pocit, že Filonia opravdu na okamžik zahlédl…

V tom jim nad hlavou zazněl mistrův hlas: „Nebojte se, mí studenti. Jsem nedaleko od vás, přesto vás prosím, nehledejte mě.“

„Mistře, omlouvám se,“ kál se znovu Allendal.

„Neomlouvej se, dráče. To já bych se ti měl omluvit. Měl jsem si uvědomit hrozící nebezpečí a nenutit tě používat blesky. Oheň byl odjakživa zákeřný a vzduch jeho moc jen posílil. Je to nebezpečná kombinace, a přestože ovládnutí takové nezměrné síly může být lákavé, po dnešním fiasku bych se o to už být tebou raději nepokoušel.“

„Samozřejmě, máš pravdu. Ale proč? Proč jsem poprvé blesky ovládal, a dnes mě neposlechly?“

„Nemám tušení. Jak víš, s kombinováním živlů jsem se nikdy nesetkal, jsi první drak, který něco takového dokáže, takže o tom vím stejně málo jako ty. Jednu dobrou zprávu pro tebe ale mám a jsem rád, že na dnešní katastrofě můžu najít i něco pozitivního.“

„Vážně? A co to je?“ zeptal se All zvědavě.

„Pohlédni do svého nitra a uvidíš.“

Allendal poslechl, zapátral v hlubinách své osobnosti a srdce mu poskočilo radostí. Kromě vody a vzduchu se mu totiž okamžitě přihlásil i další živel a nebyl to oheň; ten se skrýval v hlubinách a odmítal s ním komunikovat. Takže zbývala…

„Země,“ zašeptal All.

„Ano,“ potvrdil mistr. „Když jsem tlumil zuřící živly v tvém nitru, použil jsem vlastní vodu a zemi. Tvá voda mi taky vehementně pomáhala, překvapilo mě však, že se po chvíli – v reakci na můj zemní živel – probudila i tvá země a pomohla nám. Takže nyní už máš k dispozici všechny živly kromě života a je jen na tobě, jak s nimi naložíš.“

Allendal byl nadšený. Věděl, že znovu kombinovat oheň s jinými živly by mohlo být nebezpečné, přesto nyní získal další živel, zemi, která mu už dokonce jednou pomohla, když to potřeboval nejvíce. Když se nad tím tak zamyslel, zdálo se, že jediný element, který bude dělat potíže, je oheň.

Ticho přerušil Uldreass: „Mistře, kde teď budeme žít?“

„Postavíme si novou věž, stejně už někteří z vás vyrostli natolik, že jim v naší staré věži bylo poněkud těsno. Nebude to trvat tak dlouho, jak si možná někteří myslíte, přeci jen společně disponujeme impozantní magickou silou a živly nám určitě rády pomohou. Napřed ale musíme zbourat zbytky původní věže; byl bych rád, kdybyste tohle nechali na mně. Zaprvé nechci, aby se věž na někoho z vás zřítila, a zadruhé se pokusím zachovat co největší mramorové bloky, abychom je mohli použít při stavbě nové budovy. Teď prosím všichni ustupte na okraj mýtiny.“

Studenti ihned poslechli a stáhli se na samý okraj lesa. Když se všichni shromáždili, naskytla se jim neskutečná podívaná.

Ohromné roztříštěné kvádry, jež ležely všude kolem, se jeden po druhém zvedly a nakupily se na jednu obrovskou hromadu. Pak se jeden zbytek mramorové stěny vztyčil a na Filoniův pokyn se hromada drobných roztříštěných kamenů vznesla, pospojovala se do větších bloků a tyto bloky se pak spojily s původní mramorovou deskou. Před očima užaslých žáků se odlupovaly drobné nerovnosti, vyhladily praskliny a během několika desítek vteřin zde stála osm metrů vysoká hladká mramorová stěna, jež na sobě nenesla jediné stopy svého předchozího strašlivého poškození.

„No páni,“ vydechla Lankerra obdivně.

Mistr však zdaleka nekončil. Během další minuty se zformovala druhá stěna, pak třetí a za necelých dvacet minut byla hromada sutin pryč a namísto ní zde na sobě ležela úhledná skupina hladkých mramorových kvádrů.

Mistr pokračoval a postupně sesbíral zbytky zničených skal, stromů, větví, kamenů, cvičebních pomůcek, všeho, čím byla původní věž vybavena. Tyto nepotřebné zbytky nashromáždil na opačné straně mýtiny, kde je pomocí ohnivého živlu zapálil. Dračí skupinka v naprosté tichosti sledovala plameny ničící jejich oblíbené předměty; byl to pro ně smutný pohled, přestože věděli, že mistr jim místnosti opět pomůže vybavit, čím si budou přát.

Bouře postupně ustávala. Filonius spálil vše, co se již nedalo znovu použít, a tak po chvíli vedle mramorových kvádrů ležela hromada betonu tvořící podlahy pater a trocha zachovalých dřevěných kůlů, ze kterých byly vyrobeny původní stříšky zdobící okraje jednotlivých pater. Po několika desítkách minut nebylo – kromě základů, které se mistr rozhodl uchovat – po původní věži ani památky.

Zatímco Filonius odpočíval, žáci ohromeně sledovali výsledky mistrovy práce. Téměř dvě stě metrů vysoká věž zmizela, na jejím místě stály jen mohutné betonové základy, vedle kterých se tyčily uložené mramorové kvádry, lehce popraskané betonové bloky a hrstka očouzených dřevěných kůlů.

„Mistře, to bylo úžasné,“ vydechl obdivně Kallipos, hnědý drak proslulý svým ostrým zrakem.

All beze slova pohlédl na Aurippa, jenž vypadal po mistrově demonstraci síly viditelně zaskočen. Zlatý drak mu pohled opětoval a tiše se zeptal: „Kdo to je?“ Allendal jen bezmocně zavrtěl hlavou.

Po pár minutách odpočinku se dal Filonius znovu do práce. Betonové základy začaly pod mocnou silou ohnivé magie po okrajích vřít, až beton povolil a přešel z pevného stavu zpět do kapalného; jev, který by bez použití magie byl zhola nemožný. Do tohoto tekutého betonu mistr ponořil dva ohromné mramorové bloky, nechal beton opět ztuhnout a stěny první místnosti dodatečně upevnil zemní magií. Pak se ozvala ohromná rána, další mramorový blok se rozlomil vedví, obě poloviny se vznesly a mistr je po obou stranách připevnil pomocí zemní magie k předchozím dvěma mramorovým blokům. Okraje a praskliny dělící od sebe dva různé bloky se zachvěly a před očima užaslých studentů se slily v jeden ohromný kvádr. Mistr pak použil část ze zásoby betonu, vyhladil na něm praskliny a použil jej k vytvoření stropu prvního patra věže a zároveň podlahy pro patro druhé. Kůly se pak na Filoniův pokyn poslušně vznesly a opět utvořily po bocích úhlednou stříšku.

Zešeřilo se. Mistr studenty ujistil, že je základní patro nové věže naprosto bezpečné, a tak se tam polovina Filoniových žáků uložila ke spánku, zbytek skupiny nocoval venku, schoulení kolem velikého ohně. All byl jedním z nich; ztrátu původního domova bral jako své osobní selhání, a přestože mu Filonius i zbytek studentů tvrdili opak, věděl, že je to jen a jen jeho chyba, že nyní musí všichni nocovat za takto bojových podmínek. Opatrně zkontroloval ve svém nitru ohnivý živel, ten však pokojně spal ukrytý na samotné hranici Allova dosahu. Poučen předchozími zkušenostmi se Allendalovo vnitřní já tiše stáhlo a nebezpečný živel zbytečně nedráždilo.

Během dalších tří dnů Filonius zužitkoval všechen zbývající použitelný materiál a po vzoru prvního patra zbudoval dalších čtrnáct pater ohromné mramorové věže. I přesto, že Filonius dokázal opravit a využít téměř všechen mramor z původní věže, jim proto, že se mistr rozhodl novou věž postavit o dost větší, stále chyběl materiál na minimálně deset pater.

„Dřevo a beton nebudou problém,“ řekl čtvrtého dne brzy ráno Filonius, „les mi poskytne vše, co potřebuji. Starosti mi dělá mramor. Abyste rozuměli, vyčarovat určitou látku jen tak ze vzduchu vyžaduje ohromné množství sóly a mně se prozatím má magická energie po stavbě nové věže dostatečně neobnovila. Pár kvádrů snad ještě zvládnu, ale hodila by se mi vaše pomoc.“

„Samozřejmě, mistře, co potřebujete?“ nabídl se ihned Uldreass a zbytek skupiny se okamžitě připojil. Mistr jim nedovoloval se stavby věže jakkoli účastnit, a proto se většina studentů brzy začala nudit – vidina rozptýlení proto žákům přišla velice vhod.

„Na severovýchod od našeho lesa, kousek od hranice se Skalnatou zemí, leží starý mramorový lom, ze kterého jsem čerpal materiál na stavbu první věže. Jelikož dostat z něj použitelný mramor bylo den ode dne těžší a protože je ve Skalnaté zemi mnoho bohatších nalezišť, Vládci náš lom opustili a už se v něm netěží. Přesto si myslím, že je tam mramoru stále dost, jen je těžké se k němu dostat. Proto vás žádám, abyste se k lomu vydali a pokusili se mi práci usnadnit tím, že mi sem nějaký mramor dopravíte; snad se vám podaří vytěžit dost, abychom věž konečně dostavěli.“

„Jak ten lom najdeme?“ zeptal se Aurippos a protáhl si křídla.

„Stačí, když se budete držet na dohled řeky Naissury, která tvoří hranici mezi Skalnatou zemí a Apparou. Leťte proti proudu řeky a na lom narazíte. Přesto vás snažně prosím, ať už bude těžba sebenáročnější, nepouštějte se pro mramor do Skalnaté země – na území Vládců pro vás není bezpečno. Raději se vraťte s prázdnou, než abyste riskovali, že se nevrátíte vůbec. Přinejhorším všechen mramor vyčaruji; stavba se tak sice o několik dní zpozdí, ale alespoň budete všichni v bezpečí.“

Žáky dojala mistrova starostlivost. Allendal si po chvíli vzal slovo a za všechny slavnostně přislíbil: „Neboj se, mistře, slibujeme, že budeme opatrní.“

„Tak tedy šťastnou cestu,“ rozloučil se se všemi Filonius.

Draci se jeden po druhém vznesli a zamířili na sever. Allendal s Aurippem, jak bylo jejich zvykem i během jejich cesty do Skalnaté země po Zkoušce živlů, se nechali všemi spolužáky předletět a sami celou skupinku uzavírali.

„Tak jak se ti u nás líbí, starý brachu?“ zeptal se All po pár minutách klidného letu.

„Jsem tady mnohem klidnější, než jsem kdy byl během výcviku ve Skalnaté zemi,“ odpověděl Aurippos. „Nevím proč, ale nikomu jsem tam nevěřil. Byl jsem neustále ve střehu. Našel jsem si sice pár přátel, ale s nikým jsem si nebyl ani zdaleka tak blízký jako s tebou. Dokonce i všechny draky tady považuji více za své přátele, než jsem kdy považoval své bývalé spolužáky.“

„A co si myslíš o Filoniovi?“ vyzvídal Allendal s šibalským úsměvem.

Aur se celý rozzářil: „Myslím si, že mistr je úžasný. Sice nemám absolutně tušení, kdo to vlastně je, ale vůbec mi to nevadí. Jeho přístup k žákům je skvělý, skoro jako bychom všichni byli jeho děti. Dokonce když jsi zničil jeho věž a tím i domovy všech, nikdo se na tebe nezlobí a Filonius už vůbec ne, přestože jsi mu přidělal dost práce.“

„Mrzí mě to,“ sklopil All zahanbeně hlavu.

„Neblázni, není to tvoje chyba, magie je mocná a nevyzpytatelná. Myslíme si, že ji ovládáme, ale to je bláhovost; nedá se ovládnout, troufám si říci, že ani Vládci ne. Nezapomeň, že ještě nikdo nedokázal spojit dva živly a používat je společně – je jasné, že i když ti to magie dovolí, nějaká rizika to s sebou ponese.“

„Nečekal jsem, že by se to mohlo takto zvrtnout. Led mi nikdy nic takového neprovedl, to až ty blesky; mistr říkal, že živly jsou velmi podobné svým pánům, takže pokud je Ohnivý Vládce tak divoký a ještě k tomu jeho živel podpoří vzduch, bude jen velmi těžké je ovládnout.“

„No, pokud to někdo dokáže, jsi to ty,“ složil zelenému drakovi kompliment Aurippos.

„Tím si nejsem tak úplně jistý,“ namítl Allendal. „Nevíš totiž všechno. Když se oheň a vzduch spojili a zničili naši věž, zaměřili se na vás. Kdyby mě Filonius neomráčil, mohl jsem vám vážně ublížit nebo i někoho zabít… a nemohl jsem proti tomu nic udělat.“

Dlouho mlčeli. Nakonec zlatý drak řekl: „Netrap se tím, co se mohlo a taky nemuselo stát, příteli. Jsme všichni v pořádku a to je hlavní.“

„Ano, ale ne díky mně.“

„Na tom nesejde.“

Rozhostilo se další ticho. Filoniův les nechali dávno za sebou a nyní letěli nad zelenajícími se poli. Tiché, zelenající se pahorky protkávající polnatou krajinu byly balzámem na Allovu ztrápenou duši, a kdyby býval letěl sám, neodolal by, na chvíli by se na louce natáhl a nechal se vyhřívat ostrým jarním sluncem. Takto mu však nezbývalo než držet tempo se zbytkem skupiny.

„Pokud jsem to dobře pochopil, tak mistr naznačil, že jsi v sobě nalezl zemi, je to tak?“ zeptal se po nějaké době Aurippos.

„Ano, nalezl,“ potvrdil All a se škodolibým úsměvem sledoval přítelův dychtivý výraz, kterým jej pobízel k dalším informacím. Zareagoval ale až poté, co zlatý drak netrpělivě zavrčel.

„Co je s tebou? Vypadáš neklidně,“ zazubil se listový ještěr.

„Nech toho, víš moc dobře, co chci vědět. Podařilo se ti zemi zkombinovat s dalším živlem?“

„Popravdě řečeno jsem to ještě nezkoušel a ani to nemám v nejbližší době v plánu. Rozhodně ne po zkušenosti s blesky.“

„Ale no tak, přeci se tomu nemůžeš vyhýbat věčně!“ pobízel jej Aur naléhavě.

„Já se tomu nevyhýbám, ale nechci nic riskovat. Zkusím to, až budu v bezpečí u Filonia a nikdo jiný nebude poblíž, jinak to nemá smysl,“ trval na svém Allendal.

Aurippos se chvíli nespokojeně vrtěl a pak neochotně přiznal: „Máš pravdu, asi to bude nejmoudřejší řešení.“

„Taky si myslím.“

Dalších několik hodin strávili oba draci fantazírováním, co by tak mohlo vzniknout kombinací země a dalších živlů. Aurippos nadšeně brebentil a vytahoval jednu nepravděpodobnou teorii za druhou. Allendal se jen usmíval a nechal svého přítele básnit; pro něj bylo podstatné, že jsou opět spolu, všechno ostatní mohlo počkat. Při neustálé snaze Vládců jej zabít netušil, kolik takto poklidných společných chvil jim bude v budoucnu dopřáno, proto si je hodlal užít naplno, dokud ještě mohl.

Se setměním dorazili téměř k hranici Appary a Skalnaté země. Jakmile se jim na obzoru začal rýsovat obrys pohoří Moudarco, které společně s řekou Naissurou tvořilo hranici mezi oběma zeměmi, Uldreass v čele skupiny začal klesat a se svými druhy v zádech přistál na břehu mohutné řeky.

„Tady dnes přespíme. Je už skoro tma a lom by se nám v noci špatně hledal, proto bude lepší nechat to na ráno. Nemůže být daleko, když už vidíme i pohoří Moudarco, tak se pořádně vyspěte a zítra pozjišťujeme, co se dá dělat.“

Draci souhlasně zabručeli. Téměř všichni se zhluboka napili z mohutného toku řeky a postupně se ukládali ke spánku. All s přimhouřenýma očima sledoval Uldrea, který se jako jeden z mála k pijící skupině nepřipojil a raději si hned hledal vhodné místo ke spaní.

„Proč se taky nenapije?“ zeptal se Allendal tiše.

„Cože?“ Aur, který si zrovna chladil v řece hlavu, ji prudce vytáhl a Alla celého postříkal.

„Ptám se, proč se taky nenapije jako ostatní? Musí mít přece žízeň po tak dlouhé cestě.“

„Třeba se napil a jen sis toho nevšiml.“

Allendal mírně zavrtěl hlavou, ale dál se k tomu nevracel. Když nad tím tak uvažoval, nikdy Uldrea neviděl lovit, jíst ani pít. Dokonce by přísahal, že se nikdy ani neodešel vyprázdnit.

Listový drak si s touto záhadou ještě chvíli lámal hlavu, a když jej nic nenapadlo, vzdal to a šel si lehnout. Někdy se na to musí Uldrea zeptat, nebo možná i Filonia, ale to teď mohlo počkat; zhluboka vydechl, stočil se do klubíčka a během několika minut se jej zmocnil spánek.

3. Uldreův příběh

Allendal téměř nespal. Celou noc jej budil nepopsatelný nepříjemný pocit – tušil, že je něco v nepořádku. Rozum mu říkal, že je to hloupost, intuice jej však varovala. Všiml si, že přestože to hnědý drak nikomu neřekl, Kallipos držel v noci hlídku, zatímco všichni ostatní spali. Seděl na okraji řeky, tiše sledoval oblohu a každých pár minut svým bystrým zrakem pečlivě kontroloval všechny světové strany. Přesto se All nemohl nepříjemného pocitu zbavit, a jakmile na pár minut zaklímal, ihned sebou poplašeně trhl a divoce se rozhlížel na všechny strany. Napínal sluch, co to šlo, ale kromě Aurova hlasitého chrápání nic neslyšel. Dokonce zašel tak daleko, že se značnou námahou uklidnil svou mysl a pokoušel se ve svém okolí vycítit život tak, jak jej to učil Filonius. Nikoho kromě svých spících spolužáků neucítil, možná i proto, že jeho síla prozatím dosahovala jen několik desítek metrů za hranici jejich malé skupiny, a kdyby se někdo nacházel za touto hranicí, nedokázal by jej odhalit. To mu na klidu nepřidalo.

V polovině noci se Uldreass probudil a vystřídal Kallipa na hlídce. Allendal počkal, až hnědý drak bezpečně usne, a opatrně mezi spícími přáteli prokličkoval až k Uldreovi.

Stříbrný ještěr na něj překvapeně pohlédl: „Proč nespíš?“

„Nemám tušení, prostě nemůžu spát. Připadá mi, že něco není v pořádku,“ odpověděl tiše All.

Uldreass se na několik minut odmlčel a pak prohlásil: „Zkontroloval jsem okolí, nikdo kromě nás tady není.“

„Já vím, taky jsem ho před okamžikem kontroloval.“

Stříbrný drak na něj užasle pohlédl a pak se tiše rozesmál.

„Co se děje?“ zamračil se Allendal.

„Nic, promiň, já jen, že mně trvalo téměř deset let, než jsem dokázal ucítit život dál než na pár metrů, a Lankerra na tom byla podobně. A to jsme oba léčitelé, takže máme oproti ostatním výhodu v tom, že s životem pracujeme a jsme na něj citlivější. Abys věděl, ti, co se nevěnují lékařství, někdy nejsou schopni vycítit ani draka stojícího vedle nich, a to ani po desítkách let tréninku. Jednoduše nevědí, co mají hledat. Každopádně u tebe mě snad již nic nepřekvapí, příteli – postupně si zvykám, že tvá síla daleko převyšuje tu naši.“

„Jak víš o životu?“

„Filonius nám všem řekl o existenci Paní Života i o tom, kde se bere naše lékařská síla. Nechtěl, aby se na ni zapomnělo, a také nevynechal jedinou příležitost nám vylíčit, jací Vládci doopravdy jsou, abychom nezapomněli, komu čelíme a kdo jsou naši nepřátelé.“

Zelený drak mlčel. Pak se zeptal: „Jak jsi starý, Uldree?“

Uldreass se usmál: „Na naše poměry jsem stále velmi mladý. Pokud si to dobře pamatuji, před pár týdny mi bylo dvaaosmdesát let. Lankerra je mladší téměř o čtyřicet let.“

„Tak to ti musím připadat jako dítě.“

„To vůbec ne. Jsi možná mladý, ale dítě nejsi. Jsi silný a osud ti toho za tvůj krátký život připravil víc, než některým drakům za stovky let. Místo výcviku útěk, zrada tvé milované, smrt opatrovnice a bitva s vzdušným mistrem. Myslím, že je toho dost, aby mládě dospělo, nemyslíš?“ All přikývl.

Draci se odmlčeli. Uldreass se po chvíli zeptal: „Máš nějaké zprávy od svého otce?“

Listový ještěr zavrtěl hlavou: „Ne, jen vím, že mu Filonius potvrdil můj přílet k němu. Od té doby se neozval. Možná je to tak lepší, jako hlavní generál vojsk Zemního je s Nejvyšším neustále v kontaktu a bylo by pro něj riskantní posílat mi zprávy přímo pod Vládcovým nosem. Víš přeci, že po mně jdou.“

„To po nás všech, všichni jsme pro ně zrádci. Ale souhlasím, na tebe mají spadeno pořádně.“

„Jen doufám, že můj otec není v nebezpečí. Už jednou proti mně použili mou rodinu, aby mě vylákali ven… musím doufat, že Zemní mého otce potřebuje natolik, že mu nehrozí žádné nebezpečí.“

„Jestli je tvůj otec generál, pochybuji, že by jej Zemní obětoval. Pokud jej k tomu jeho bratři nepřinutí.“

„To by mě zajímalo, jak by to chtěli udělat. Dokud existuje Smlouva živlů, nikdo z Vládců se svých bratrů nemusí obávat.“

Zavládlo další mlčení. Po chvíli se Allendal opatrně zeptal: „A co tvoji rodiče?“

Uldreass ztuhl. Listový drak trpělivě čekal, netlačil na svého stříbrného přítele. Nakonec Uldreass tiše řekl: „My s Lankerrou už rodiče nemáme. Zřekli se nás, když jsme se připojili k Filoniovi.“

„Jak to myslíš?“

„Žili jsme v Oldarionu, hlavním městě Vodního říše, které se nachází na samém dně hlubokého oceánu. Celé město i přístupové cesty k němu jsou chráněny bezpočtem kouzel, která mimo jiné chrání obyvatele před změnami tlaku i obrovskou masou vody, jež je držena mimo město mocnou kopulí, kterou stvořil sám Vodní. Každopádně jsme měli s Lankerrou to štěstí, že jsme oba projevili nadání pro vodní živel, takže jsme mohli během výcviku zůstat doma. I když, popravdě, když se na to dívám takto pozpátku, než jako štěstí mi to nyní připadá spíše jako prokletí.“

„A co se tedy stalo?“

„To je dlouhý příběh.“

„Tak jej zkrať,“ pousmál se All.

Uldreass se zasmál: „Dobře, pokusím se. Jde o to, že Vodní je všeobecně považován za nejoblíbenějšího z Vládců, alespoň co se obyvatel říše týče. Ale jen těžko bys našel většího fanatika, než byl můj otec. Myslím, že Hlubinného miloval více, než celou naši rodinu dohromady, což je dost absurdní, vzhledem k tomu, že osobně Vodního viděl jen třikrát a nemluvil s ním nikdy.“

„A co je špatného na tom, že miloval svého Vládce?“

„Ty to nechápeš. Znal se dobře s mým mistrem, který výcvik vedl, a měl tedy veškeré informace o tom, jak trénink na Jezdce elementu zvládám, a já nebyl zrovna nejlepší student. Otec byl zklamaný – ne, to je špatné slovo. Byl mnou zhnusený. Křičel na mě, týral mě, trestal mě za každou chybu, kterou jsem ve výcviku udělal. Říkal mi, že jsem k ničemu, že takový ubožák nemůže být jeho syn, že dělám Vodnímu jen ostudu, že ze mě nikdy nebude dobrý Jezdec. Nenáviděl jsem ho a matku taky, protože byla příliš slabá na to, aby se otci postavila a chránila mě. Když mě otec trestal, jen odvedla Lankerru pryč a tvářila se, že se nic neděje.“

„A dokončil jsi výcvik?“

„Ano, kupodivu ano. Ale otec na mě pyšný nebyl, nenáviděl mě pořád stejně. Věděl, že jsem výcvik dokončil jen díky mému mistrovi, který věděl, jak to u nás probíhá, a slitoval se nade mnou. Pomohl mi u závěrečných zkoušek, dobře mě na ně připravil, a proto jsem se stal Jezdcem. Přesto mi to trvalo dlouho, velmi dlouho, skoro dvakrát déle, než je obvyklé.

Každopádně jsem výcvik dokončil téměř ve stejné době, kdy Lankerra podstupovala Zkoušku živlů. Doufal jsem, modlil jsem se, aby nebyla Vodní drak, aby odcestovala do jiné říše a unikla z otcova dohledu. Jenže to se nestalo. Lankerra byla určena jako Vodní dračice a výcvik na Jezdkyni podstupovala v hlavním městě, přesně jako dříve já.

Doufal jsem, že bude dobrá studentka a nebude muset podstupovat totéž, co já. Bohužel ve mně měla vždycky vzor a tak trochu odkoukala mou nechuť učit se cokoliv nového. Když jsem pak viděl otcovo zklamání, byl jsem ve střehu, a když na Lankerru poprvé vztáhl ruku, popadl mě vztek a omráčil jsem jej.

Stál jsem nad jeho bezvládným tělem a vzpomínal jsem na všechny ty roky, kdy mě týral a mučil. Nenáviděl jsem ho. Nenáviděl jsem i Vodního za to, že jej můj otec miloval více než své vlastní děti. Myslím, že kdyby na mě tehdy nekoukala Lankerra a má matka, možná bych svého otce i zabil. Takto jsem jen pohlédl na matku a viděl její zklamání. „Už nejsi můj syn,“ řekla mi. To pro mě byla poslední kapka. Popadl jsem Lankerru a oba jsme utekli. Odešli jsme na Apparu a po pár měsících jsme zaslechli o Filoniovi, který nás přijal a prohloubil naše magické schopnosti, dokonce nás naučil léčení. Nyní je pro mě Filonius otcem daleko více, než kdy byl ten, kterého jsem nechal ve Vodní zemi.“

Allendal dlouho mlčel pod tíhou Uldreova příběhu. Stříbrný drak mu nyní byl blíž než kterýkoliv jiný Filoniův student, vyjma samozřejmě Aurippa. Uvědomil si, že Uldreass to musí cítit stejně, jinak by se Allovi nesvěřil.

„Děkuji ti, příteli, že jsi mi vyprávěl svůj příběh. Taky jste si zažili s Lankerrou své. Nestýská se jí po rodičích?“

„Možná zpočátku ano, měla k nim blíž, než jsem kdy měl já, ale myslím, že už se přes to přenesla. Rozhodně teď, po těch desítkách let strávených u Filonia, chápe mé rozhodnutí a je ráda, že jsem ji tehdy vzal s sebou. Přesto bych byl rád, kdybys jí neříkal, že víš o naší minulosti.“

„Spolehni se. Máte o rodičích nějaké zprávy?“

„Ne a ani o ně nestojím.“

Allendal vycítil, že téma je uzavřeno. Teď, když oba draci mlčeli, se Allovi vrátil onen nepříjemný pocit, který jej provázel celou noc. Tiše řekl Uldreovi: „Klidně si jdi lehnout, budu držet hlídku. Stejně nemohu spát.“

Stříbrný ještěr zaváhal a zvažoval Allův návrh. „Nemůžu říct, že by mě tvá nabídka nelákala, poslední dobou jsem dost unavený. Dobře, jdu si lehnout, ale kdyby se něco dělo, hned mě vzbuď.“

„Možná kdyby ses najedl, vrátila by se ti síla,“ naťukl All lehce téma svého včerejšího hlavolamu. Uldreass se však jen zasmál a odešel se uložit mezi spící draky.