ANDREW HALL

Copyright© 2000 by Andrew Hall

Copyright© 2012 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright©2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-41-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-42-6 (ePUB)

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

I

Klenutými okny vily Woodových lomcoval prudký vichr. Byl to jediný zvuk, který naplňoval prostornou místnost jen spoře vybavenou nábytkem. Kolem černě prostřeného stolu seděla za pableskování plamene tlusté svíce dívčí spiritistická parta z borgentownské střední školy. Trhavé světlo ozařovalo soustředěné tváře, v nichž se zračilo napětí.

V jedné z té pětice tváří, orámované lesklými havraními vlasy, byla vidět i známka nevole smíšené s obavou. Zosobňovala nechuť všeho živoucího k přízrakům vyrvaných z lůna smrti neustálým zaříkáváním a probouzených tím k novému, děsivějšímu záhrobnímu životu.

Dívka s černými vlasy nejistě upřela své hloubavé oči k několika pečlivě po stole rozestavěným rekvizitám – tepané misce, dýce, zešedlé lidské lebce s velkými vylámanými čelistmi i malému lesknoucímu se magnetickému kyvadlu vyčnívajícímu z koženkového obalu – a lehce povytáhla obočí.

Schylovalo se k další ze seancí, kterou pořádala tentokrát Alice Woodová ve staré vile svých rodičů v Garden City.

„Je to první z tvejch seancí, Lauro?“ obrátila Alice své hluboké oči k té štíhlé dívce s dlouhými černými vlasy.

Laura se nejistě ošila.

„Ano, ještě nikdy jsem se ničeho podobnýho nezúčastnila,“ přikývla po malé chvíli a mechanicky urovnala záhyb ubrusu. „Abych se přiznala, jsem z toho trochu nesvá. Podle mě je riskantní rušit klid zemřelejch,“ snažila se Laura příliš nedávat před sebejistou Alicí Woodovou najevo své pocity.

„Na to si zvykneš,“ zasmála se Alice temným hrdelním smíchem. „Všechny jsme to jednou prožily poprvý, ber to jako křest ohněm při vstupu do našeho klubu. Jste připravené... Celie?“ obrátila mysticky zahloubaná Alice pozornost k dalším dvěma dívkám u stolu.

„Myslím, že jsem připravená. Cítím už lehký vibrace v konečcích prstů,“ sdělila jim rusovlasá Celie.

Něžná a křehká Judith místo odpovědi jen položila pěstěné ruce na ubrus a dotkla se špičkami malíčků natažené Celiiny ruky.

„Dobře, je myslím čas, abych vám sdělila plán dnešní seance,“ řekla Alice, která jako vždy zorganizovala všechno do nejmenšího detailu.

Kývla přitom na poslední členku spiritistického klubu, hubenou, nakrátko ostříhanou Lois, která nijak neskrývala svou chlapeckou postavu, naopak svůj vzhled korunovala krátkou vázankou pod šedým sakem. Ta nesla právě na kulatý stůl velkou broušenou vázu s čerstvým pugetem rudých růží.

„Květiny?“ podivila se Laura a přivoněla k nim. Trochu se jí ulevilo, protože řeči, které se šířily po borgentownské střední škole, naznačovaly něco o spolku čarodějnic zahrávajících si s ďáblem. Místo toho – kytice květů. Ne, na tomhle spiritismu nebude nic zlověstného, oddechla si v duchu.

„Květiny slouží jako oběť duchům, kteří stejně jako my milujou vůni a svěžest čerstvě natrhanejch růží,“ pousmála se Alice, jako by vycítila Lauřino vnitřní rozpoložení. Odhrnula přitom vlasy ze snědého čela, přes které se jí táhla dlouhá a hluboká jizva.

Lauru zajímalo, jak k ní Alice přišla, ale nikdy nenašla dost odvahy se jí na to zeptat. Alice se i dnes večer tvářila natolik nepřístupně, že Laura opět svou otázku spolkla, a zadívala se zpět do hypnotizujícího pomrkávání plamene voskem pokapané svíce.

„Na dnešní večer jsem na počest nové členky našeho klubu, Laury, připravila opravdový bonbónek,“ usmála se široce Alice, až jí zasvítil v ústech ‘stříbrný‘ přední zub. „Budeme vzývat ducha jednoho z předních čarodějů v zemi... Geralda Treviota.“

Zdálo se, že drobné modrooké blondýnky Judith se zmocnilo znepokojení. Vyměnily si s Celií kradmé pohledy plné potlačovaných obav, ale obě pokorně mlčely.

Laura cítila, jak jí při vyslovení toho jména přejely po zádech zimničné prsty nepříjemného zamrazení... Gerald Treviot... ne, to jméno jí nic neříkalo... 

Napjaté mlčení jako jediná protrhla chlapecky oblečená Lois.

„To je opravdu nebezpečné pro náš druhý život vyvolávat předčasně prokletého Treviotova ducha, Al!“ vykřikla se zápalem. Třpytící se broušená váza jí při těch slovech vyklouzla z prstů a roztříštila se na zemi na tisíce kousků.

Všechny dívky na to s úžasem hleděly.

„To je určitě znamení... Gerald se hněvá,“ pípla Celie.

„Je to znamení... ovšem toho, že je Lois neschopná donést vázu za pět set dolarů vcelku na stůl,“ rozčílila se Alice Woodová, až jí v obličeji naběhly žíly. Vypadala teď, jako by jí nalité tepny měly každou chvílí explodovat, a zděšená Laura se od ní nenápadně odtáhla.

Alice k ní obrátila potemnělou tvář s hlubokýma očima, které se zdály náhle bez života. Vytušila snad podivným šestým smyslem Lauřiny pocity. Něco hladového v ní jako by v tu chvíli začalo nenasytně vysávat svěží energii z Lauřina těla, i když navenek Alici strnul na rtech mrazivě přátelský úsměv.

„Neslyšela jsi nikdy o skvělém čaroději Treviotovi a jeho zázračném umění?“ zeptala se.

„N-ne.“ Laura se otřásla, ale nemohla odtrhnout pohled od změněné Aliciny tváře. Alice ale sama odvrátila pohled, který hned vzápětí přelétl na podmračenou Lois.

„Lois, říkám ti, přines hned jinou vázu a postav konečně ty květy na stůl,“ prohodila Alice sladce na její adresu a zakryla si vlasy jizvu na čele. „Nechci už o plánu dnešní seance víc diskutovat."

Lois sklonila hlavu a začala mechanicky rovnat květy do nové nádobky. Celie s Judith se bezdůvodně něčemu pochichtávaly. Obě se dívaly na Lauru s podivně rozšířenými zorničkami.

„Vidíte, říkám vám, že všechno bude dnes večer stejně skvělý jako to, co nás čeká v našem druhém životě. A vy víte, co nás čeká... Moc a království bez konce,“ prohodila k nim Alice mateřsky a skryla za řasami svůj zlověstně chtivý výraz.

„Druhý život?“ podivila se Laura. „Co to znamená?“

Nikdo na její otázku nereagoval.

Všechny dívky daly ruce na stůl a Judith pokynula Lauře, aby učinila taktéž. Laura se zapojila do řetězu z rozevřených prstů. Zleva se dotýkala malíčkem Alice, zprava Lois.

Všimla si, jak se Judith zmocňuje napětí a Celii zrůžověly tváře.

„Tak, moje děťátka. Pojďme společně do toho,“ ozvala se Alice bodře a k Lauřinu zděšení si nařízla prudkým tahem dýky žílu. Krůpěje její tmavé krve začaly stékat do připravené cínové misky a mísily se s podivně páchnoucím lektvarem. Přitom začala zpěvavě vzývat jméno podle místní legendy ďáblu upsaného ducha čaroděje Treviota.

V tu chvíli začala tekutina v misce sama od sebe houstnout a pokojem zavál průvan, přestože byla zavřená okna.

Zděšená Laura se otřásla chladem, ačkoliv v místnosti bylo příjemně teplo. Se strachem vepsaným v očích pohlédla na své nové přítelkyně. Všechny hleděly nepřítomně do misky s podivným lektvarem, z níž se pojednou začaly vinout podivné stužky jemného dýmu. Alice cosi rytmicky pobrukovala a pak náhle zaujatě vykřikla: „Fantome Geralda Treviota, odsuň šedý náhrobní kámen, jež tíží tvé shnilé tělo, a vstaň ze své hrobky. Oblaž nás svojí přítomností a pověz nám, která... která z nás je tvojí vyvolenou...“ nesl se její hlas do tmy.

Nikdo se ani nepohnul a všechny dívky s napětím zíraly do plamene před sebou.

Laura prudce vstala.

„Tohleto jsme si nedomluvily,“ vykřikla s nervy napjatými k prasknutí. Z police naproti ní se vysypalo několik knih a s tlumeným žuchnutím dopadly na zem.

„Nešil a sedni si,“ podívala se na zmatenou Lauru Judith. „Vyvolávaly jsme už duchy zemřelých mockrát, nic se nemůže stát, vážně,“ dotkla se jejího předloktí.

Laura ji nejistě poslechla.

„Ty knihy... „ řekla do ticha.

„Ano, duch čaroděje Treviota je už nablízku,“ řekla nadšeně Celie.

Alice Woodová jí pokynula, aby mlčela.

„Nebýt pochybností Laury, mohl se tu před námi zhmotnit jeho fantom z mé krve,“ řekla Alice zlověstně.

Dívky Lauru probodly zklamanými pohledy.

„Laura je tu nová, nemůže za to,“ zastala se jí rusovlasá Celie s černou sametkou kolem krku.

Nikdo na to nic nenamítl.

Alice znovu zesílila svoji vnitřní koncentraci a vztáhla ruce před sebe:

„Pověz nám, zemřelý Geralde Treviote, která z nás je tvojí vyvolenou,“ začala Alice znovu zaříkávat čarodějova ducha a dotýkala se přitom dívek jedné po druhé květem rudé růže.

Dotkla se postupně Lois – růže se ani nepohnula. Poté zrůžovělé, dychtivé Celie. Květ se jemně zachvěl v Aliciných prstech. Judith okvětní plátky jemně přejely po pleti a vtom Alici zajel pod kůži jeden z ostrých trnů.

Vykřikla.

Rudá růže jí vystřelila z prstů a snesla se zděšené Lauře přímo do klína.

Alice skryla nevyzpytatelný pohled svých očí pod hustými řasami a sála si mlčky zkrvavený prst.

„Duch Geralda Treviota si vybral jako své médium tebe,“ vydechla Judith a dívky jedna po druhé začaly Lauře nadšeně blahopřát.

„Je načase připít Geraldově vyvolené,“ nadnesla Alice nenuceně a ovázala si zápěstí ruky gázou. Potom vstala a začala nalévat hořce vonící nápoj do připravených ozdobných kalichů stojících důstojně na servírovacím stolku nedaleko dveří.

„Vyber si, který kalich chceš,“ vyzvala Alice Lauru přátelsky. Laura uchopila ten krajní za masivní dno.

Poté uchopily i ostatní dívky své poháry a mlčky si jimi přiťukly.

„Na druhý život a na moc nad duchy i lidmi,“ pronesla přípitek hostitelka Alice Woodová. Všechny dívky vypily svůj kalich do dna, jen Laura si sotva usrkla. Nápoj jí naplnil ústa nahořklou pachutí.

„Mám vás ráda, sestry,“ usmála se šťastně Lois.

Vzápětí se ozvala rána.

To Lois vypadl pohár z bílé ruky a její tělo v šedém kostýmku se svezlo bezvládně na podlahu.

II

Lauře Smithové spadl pramen lesklých černých vlasů do vyděšené tváře.

Obrátila se k ostatním dívkám, které ještě stále nehnutě zíraly na nehybnou Lois ozářenou trhavým svitem svíce a vykřikla:

„Proboha, ona je mrtvá!"

Její výkřik naplněný zoufalstvím trochu probral rusovlasou Celii. Sklonila se k Lois a nahmatala její krční tepnu.

„Tak co?“ zeptala se se zájmem napjatá Judith.

„Cítím slabej tep,“ pousmála se šťastně Celie oblečená do béžových šatů, dlouhých až ke kotníkům se spoustou ozdob.

„Někdo musel nasypat do jednoho z pohárů nějakej jed!“ šlehla Judith podezíravým pohledem k opodál postávající Alici.

Ta něco zabručela.

„Zavolám bráchu, je to medik. Propláchne Lois žaludek a bude zase dobrá,“ oznámila. Její vysoká postava proplula ladně směrem k úzké chodbě a dveře za ní zapadly.

Zdálo se, že se ostatní dvě členky spiritistického klubu po Alicině odchodu uvolnily.

Celie pohlédla na toporně stojící Lauru a řekla: „Snad si na manýry v naší partě časem zvykneš. Sama se ptám... proč z klubu neodejdu? Asi proto, abych neumřela nudou,“ prohodila sama k sobě. Pokrčila krátce rameny a znovu se sklonila nad Lois.

„Ano, takhle když umřeš, rozhodně to nebude nudou,“ mile se ušklíbla Judith. „Pořád se něco děje... život je rázem mnohem zajímavější.“

„Myslíte snad... že Alice Lois schválně otrávila?“ zeptala se vyjukaná Laura.

„A kdo říká, že to byla Alice?“ pousmála se Celie. „Vždyť se o nás říká, že jsme parta čarodějnic, třeba si jen tak hrajem a možná taky... že se zlobí prokletý duch čaroděje Treviota. Vždyť podle legendy jeho duch nenajde pokoj, dokud nezíská pět duší lidí, kteří by sloužili ďáblu. Nabízí jim za to moc a království bez konce... Čtyři duše už prý sehnal, teď se opět blíží výročí jeho smrti a on možná hledá tu poslední. Říká se přece, že smrt je jen stín...“ Celie mírně pokrčila rameny.

„Chcete říct... že vás to vůbec nevyvedlo z míry?“ vykulila štíhlá Laura dětinsky oči a sklouzla pohledem na bledou Lois, které Celie podpírala hlavu.

„Ne, to ne... mám Lois docela ráda, chyběla by mi,“ odhodila Celie rudé vlasy na záda.

„Nikdo přece nemohl vědět, kdo ten kalich s jedem vypije,“ trvala na svém Laura a dala si ruce v bok. „I kdyby do něho ten jed nasypala Alice, mohl zbýt přece otrávený pohár právě na ni, protože si vzala ze stolku až ten poslední...“

„Ano, Alice je sice opravdu divná,“ přitakala Judith, až jí nadskakoval blonďatý culíček na temeni hlavy, „ale zvykneš si na ni, uvidíš. Jsem strašně ráda, že ses k nám přistěhovala z té vaší vesnice. Jsme už teď tvoje kamarádky na život a na smrt, uvidíš,“ pronesla vážně.

„Některý holky náš klub pomlouvají, ale je to jenom závist, že jsme si vybraly jako pátou právě tebe, novou holku,“ prohodila Celie. Vzápětí ale zmlkla, protože do místnosti vtrhl Alicin bratr – medik Ned Wood.

Rozsvítil a sfoukl svíci.

„Vypadněte všechny odsud,“ řekl a sklonil se nad Lois, které z pleti už zmizela veškerá barva.

Dívky se pomalu začaly rozcházet. Podezřívavá Laura se ještě jednou ohlédla po Alici rozkročené nad Loisiným tělem a potom i ona sešla dolů po ztemnělém schodišti. Pomalu vykročila pootevřenými vchodovými dveřmi vstříc vlahému večeru.

Zdálo se, že Celie s Judith se už rozjely do svých domovů.

Laura se otřásla počínajícím chladem a přeběhla rychle ulici směrem ke svému saabu zaparkovanému na okraji parku.

Když se skláněla pro klíčky od auta ke kabelce, zdálo se jí na okamžik, jako by k ní z parku dolehl mollový akord na kytaru.

Zdvihla ostražitě hlavu.

Koruny stromů v parku se rozkývaly větrem ve zvláštním tanci a pak se znovu rozezněla ztemnělým parkem kytara a její tklivá píseň.

Laura chtěla rychle odemknout zaprášený saab a zmizet co nejrychleji odtud, ale něco ji zdrželo. Jakési tiché šumění listí ve větvích, které zaznělo s vroucnou dotěrností u lalůčků jejích uší:

„Lauro... čekám už sto let, nežli budu smět svůj příběh lásky vyprávět... Lauro...“ ten povzdech zazněl tak smutně, až se v ní sevřelo srdce a Laura se zmateně i trochu dychtivě přitiskla zády k vozu.

Opravdu, něco takového se jí ještě nikdy nestalo. Vzpomněla si, jak přísahala před dnešním večerem sama své tváři v zrcadle, že se nebude bát. Ne, nehmotní duchové spiritistického klubu Alice Woodové jí strach nenaženou... ani omylem.

S tou myšlenkou vešla mezi stromy po hlinité cestičce lemované hustými keři. Čím hlouběji do zdánlivě opuštěného parku vcházela, tím stísněnější pocit měla kolem žaludku. I kytarové akordy mezitím zmlkly. Všude jen zlověstné ticho a klid.

Náhle uslyšela kroky.

Někde mezi keři kdosi opatrně našlapoval a blížil se k ní. Uslyšela, jak šmátrá mezi keři a pak pronikavě hvízdá.

V ruce držel jakýsi kožený řemen.

Proboha ne, právě ona musí narazit na pošuka!

Vystrašená Laura se dala na útěk, když v tom jí něco velkého srazilo do trávy.

Vykřikla a bezmocně zaryla nehty do hlíny pod sebou. Pevně sevřela oči. Cosi zvířecího jí zafunělo zblízka do obličeje.

"Neotravuj, Bene,“ křikl ten chlápek s koženým řemenem v ruce a odtáhl od zašpiněné Laury slintajícího bulmastifa.

"Moc se vám, slečno, omlouvám. Zaběhl se mi v parku pes a nemohl jsem ho najít. Je moc hodný, miluje lidi, vážně vám nechtěl ublížit. Jen si rád hraje...“ snažil se urovnat situaci chlápek v kostkované čapce a připnul svalnatému psu k obojku kožené vodítko.

Laura vstala z trávníku. Její béžový kalhotový kostým byl celý od bláta. Vtom si uvědomila, že se jí někdo třetí směje z opěradla lavičky ztracené mezi křovinami.

Seděl tam pohledný světlovlasý kluk s krátkým copánkem;.mezi stehny svíral kytaru a pobaveně se smál zablácené Lauře s rozlíceným výrazem ve tváři. Smál se ale tak nějak... Laura se na něj nedokázala zlobit, i kdyby chtěla. Ústa se jí také roztáhla do úsměvu a všichni tři se tam rozesmáli pod zelenou klenbou stromů, až jim do očí vhrkly slzy. Po chvíli chlápek se psem odešel.

Pak si Laura vzpomněla na bledou Lois a znovu zvážněla. Kluk seskočil pružně z opěradla lavičky a zadíval se pozorně na Lauru. Nato párkrát suverénně prohrábl struny kytary.

„To tvojí písničku jsem to slyšela,“ řekla zvážnělá Laura a zdvihla k němu plaše oči.

„Kdo by to řekl, že moje nepříliš vydařený kytarový kreace tě přiváběj až sem,“ zasmál se ten kluk v džínové vestě a napřáhl k štíhlé Lauře zmazané od bláta snědou paži.

„Jmenuju se Bruce,“ prohodil mile a jeho postava se vztyčila nad dlouhovlasou Laurou. „Teď je řada na tobě, abys mi prozradila svý jméno, černovlásko s čarovnýma očima,“ prohodil napůl žertem a pohrával si přitom nenuceně s přívěskem na krku.

„Mý jméno je... Fee,“ napadlo Lauru jméno, které si vždy přála mít, a škádlivě pohlédla na hezkého mladíka před sebou.

„Nekecej, Lauro,“ rozesmál se Bruce srdečně a stiskl krček kytary v pravé ruce.

Laurou to trhlo. Po seanci v klubu Alice Woodové přeci jen znejistěla a teď se poplašeně zadívala na Brucea, k němuž se něžně skláněly paže větví ve ztemnělém parku.