Tíha osudu

Monika Knápková

Copyright© 2017 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2017 by Monika Knápková

Copyright© 2017 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-264-3 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-265-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-266-7 (PDF)

,

OBSAH

Veselé Velikonoce!

Dobrý den, malířko!

Pálení čarodějnic

Jít či nejít?

Jiné malování

Špatné dny

Kam zamknout city?

Velké rozhodnutí

Dovolená

Osudový výlet

Co s láskou?

Už mám jasno

Prosím, ať mi nezemře!

Konečně jsi doma, Eli!

To se nemělo stát

Sbohem, zakletá princezno!

Bolestná zrada

Pohřeb

Všechno má šedou barvu

Smutný návrat k rodičům

Nečekaná návštěva

Šťastná rodinka

Jsem v tom, co mám dělat?

Už se nebojím snů

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Veselé Velikonoce!

Utíkala jsem lesem a měla jsem pocit, že se udusím. Nohy mě neposlouchaly a čím dál víc jsem se bála. Pak jsem se otočila a zírala do tváře staré, vrásčité ženy! Vykřikla jsem hrůzou a v tu chvíli jsem se probudila. Seděla jsem na posteli a zírala do tmy.

Uf! Byl to jen sen, naštěstí! Sen, co se mi poslední dobou zdá dost často. Podívala jsem se vedle sebe – můj manžel vesele oddychoval. Na budíku bylo něco před pátou. Ještě tak hodinu a pak musím jít vzbudit holky, aby šly do školy. Vzdychla jsem si a ještě celá roztřesená z příšerného snu jsem se zase položila.

Asi už neusnu. Musím dneska vyžehlit, mám toho hodně. Roman tam má spoustu košil a taky holky tam mají každá nejmíň milion triček a kalhot, pomyslela jsem si, a zadívala jsem se na svého muže. Ještě pořád byl hezký. Měl světlé vlasy a hnědé oči, ty se mi na něm líbily nejvíc. Romanka mu je hodně podobná, má stejně světlé vlasy a hnědé oči a je pravda, že mám někdy pocit, že ji má radši než Elišku. Eliška má tmavé vlasy po mně, ale jinak je taky podobná na Romana. Když jsem se s ním tenkrát seznámila, hrozně a bláznivě jsem se do něho zamilovala. Rodiče s tím nesouhlasili, je totiž o jedenáct let straší než já. A když jsem v šestnácti přišla domů s tím, že čekám dítě, naši mě málem zabili! Jenže se do toho vložil Roman, pohádal se s nimi a od té doby jsem je neviděla.

Pocházím z Brna. Roman tam byl tenkrát ještě s jedním kamarádem pracovně na tři měsíce. Tehdy mu bylo sedmadvacet. Odvezl mě k sobě do vesnice Břehy, kde bydlel. Měl tam hezký baráček, časem jsme si ho opravili a žijeme v něm do teď. Líbí se mi tu, zvykla jsem si, ale pravda je, že mi chybí velkoměsto. Naši do dnes nevědí, že mám s Romanem dvě dcery. Prostě se na mě tenkrát strašně naštvali a už mě nikdy nechtěli vidět. Jsem jejich jediné dítě, a zklamala jsem je, tak proto. Mrzí mě to a hodně, často na ně myslím, a dokonce jsem jim několikrát psala, ale odezva nebyla nikdy žádná. Roman se taky hodně změnil, už to není to, co to bývalo. Je hodně sobecký a jen se divím, že jsem to neviděla dřív, možná proto, že jsem ho celé dlouhé roky obdivovala. Když se narodila Eliška, trošku jsem procitla a uvědomovala si, že Roman myslí v první řadě jen na sebe. O rodinu se stará, to nemůžu říct, ale někdy mám zkrátka pocit, že tady funguju jen jako služka. Nechce, abych chodila do práce, mám se prý starat o domácnost. Jenže mě to kolikrát nebaví – a hlavně bych potřebovala mezi lidi. On pracuje v naší vesnici jako starosta, takže na peníze si vážně nestěžujeme, jen si připadám častokrát sama.

Mám jednu kamarádku, která dělá s Romanem na obci. Skoro každý den za mnou chodí, dáme si kávu, popovídáme si a to je asi tak všechno. Nemůžu říct, že to je má nejlepší kamarádka – takovou jsem asi ještě nepoznala. V létě k nám chodí i s manželem Honzou na grilování a podobné akce.

Koukla jsem na budík, už byl čas vstávat. Vylezla jsem z postele a šla potichu po schodech dolů, do kuchyně. Otočila jsem knoflíkem, abych zatopila. Naštěstí tu máme plyn, takže je to bez práce. Začala jsem chystat snídani. Romanovi kávu, Romance čaj a Elišce kakao. Já si uvařím kávu, až všichni odejdou. Pak jsem se zase vrátila nahoru a šla vzbudit holky. Každá má svůj pokoj, Romance bude už šestnáct a Elišce deset.

„Romčo, vstávej, je už půl sedmý,“ zavolala jsem na starší dceru.

„Co sem lezeš, já mám budík,“ zavrčela Romana. Milá jako vždy, pomyslela jsem si a šla do druhého pokoje.

„Eli, honem vstávat, už je hodně hodin,“ řekla jsem a sedla si na kraj její postele.

„Maminko, mně se ještě nechce,“ kňourala ospale a natahovala ke mně ruce, aby mě objala. Natáhla jsem se k ní a přitiskla ji k sobě.

„Zlatíčko, už jenom dneska, zítra je sobota a trochu se vyspíš, tak honem,“ říkala jsem něžně a hladila ji po vláskách.

„Mám kakao?“ zeptala se mě.

„To víš, že máš, tak pojď, ať tam nemáš škraloup,“ usmála jsem se na ni.

„Ty jsi hodná maminka.“ Taky se na mě usmála. Byla sladká! Měla mírnější povahu než Romana. A byla víc vnímavá. Myslím, že Romču hodně zkazil Roman, jak ji rozmazlil. Když se narodila, byl z ní celý unešený. Staral se o ní ve dne v noci a do dneška to tak zůstalo. Za to když se narodila Eliška, byl zklamaný. Nahlas nic neřekl, ale já jsem to na něm poznala. Chtěl kluka – a to se mu nepovedlo.

Pak jsem nakoukla do třetího pokoje.

„Romane, je už půl sedmý,“ zavolala jsem na svého muže.

„Hm, už jdu,“ odpověděl a vylezl z postele. Já jsem se mezitím vrátila dolů a namazala jsem chleby s máslem a dala na ně šunku a sýr.

Nahoře máme dva dětské pokoje, ložnici a koupelnu se záchodem a tady dole kuchyň, jídelnu a velký obývák s krbem a samozřejmě koupelnu a záchod. Před třemi lety nám skončilo spoření, tak jsme si dům zrenovovali a musím říct, že se mi to tu líbí. Kuchyň jsem si vybrala podle svého a vlastně tak nějak se vším jsem si tu do detailu pohrála. Bavilo mě to. Mám to tady všechno sladěné do puntíku. Tmavě hnědou kuchyň se světle zelenými doplňky. I vymalováno je do zelena. Ráda maluju, a když mám chvilku pro sebe, nemůžu se dočkat, až si vezmu do ruky tužku, skicák a začnu malovat. Nejradši mám, když se v létě na večer seberu a jdu kousek od našeho domu na kopec, přes malý lesík k jedné staré chalupě, kde nikdo nebydlí. Sednu si tam pod strom a mám krásný výhled na rybník v naší vesnici. Tam je klid. Zbožňuju to tam! Vezmu si skicák a maluju, to mě vždycky nabije pozitivní energií. Jediného, koho jsem tam kdy vzala, byla Eliška. Je to taky moje jediná obdivovatelka, co se malování týče. Nevím, jestli jsem v tom dobrá, ale baví mě to a to je hlavní. Už se nemůžu dočkat, až začne být hezky! Je už duben, tak ještě tak čtrnáct dnů a půjdu se tam podívat.

„Fuj, proč mi tam dáváš salám, když víš, že to nejím?“ spustila na mě Romana.

„A je nějaký problém si ho sundat? Nevzpomínám si, že bys nejedla salámy,“ konstatovala jsem.

„Jo je, spěchám,“ odsekla. Ta puberta s ní teda pěkně tříská! kroutila jsem hlavou.

„Eli, kde máš brýle?“ zeptala jsem se mladší dcerky.

„Já je, mamko, nechala na stole v pokojíčku. Půjdu si pro ně,“ usmála se mile.

„Karol, sakra kde mám tu modrou košili?“ volal na mě nevrle můj muž.

„Máš ji v obýváku na ramínku,“ odpověděla jsem mu s povzdechem. A takhle je to u nás denně!

„V kolik dneska přijdeš domů? Budeme muset zajet na nákup, tady už nic není a jsou ty blbý velikonoce,“ zeptala jsem se ho.

„Tak dneska to asi nedopadne, odpoledne mám schůzi, ale kdyby se to urychlilo, zavolám ti a zajedeme dneska,“ odpověděl a napil se kávy.

„Tati, já bych potřebovala nový rifle. Nezajedeme zítra do Pardubic? Prosím!“ upírala na něho svoje hnědé oči Romana.

„Romčo, pokud vím, tak riflí máš víc než dost, a hlavně máme zítra mýt okna. Zapomněla jsi?“ připomněla jsem jí.

„Ne, nemám a okna počkají. Tatínku, prosím,“ dál žadonila a mě úplně ignorovala.

„Tak začni mýt vršek dneska a zbytek zítra a máš to, nevím, proč by ti Romča měla pomáhat. Jasný, že pojedeme,“ uzemnil mě můj muž. Vždycky podrývá mou autoritu a to mi vadí. Vzdychla jsem si a v tu ránu jsem měla po náladě. Romana se k němu přihrnula jako velká voda.

„Ty jsi ten nejlepší tatínek na světě!“ švitořila a dala mu pusu na tvář. Roman se úplně rozplýval. Pak si všiml, jak jsem naštvaná.

„Prosím tě, vždyť máš na ty okna dva dny, to zvládneš. Pojedeš taky, uděláme si výlet. Mohla by sis taky na sebe něco koupit, poslední dobou chodíš jak šmudla.“

Ohromeně jsem se na něho podívala. Šmudla? Tak to mě podrž!

„Tak ti připadám? Šmudla? Tak to ti děkuju!“ odsekla jsem mu.

„Ale ne, tak jsem to nemyslel. Něco hezkýho ti koupím, třeba nějakou hezkou noční košilku.“ Říkal a přišel až úplně ke mně a začal mě hladit po zadku a na krk mi dal pusu. Neodpověděla jsem mu, vadí mi, jak mě pořád obchází!

„Holky, tak do auta, jedeme!“ zavolal Roman z chodby. Vozil obě do místní základní školy.

„Maminko, já ti pomůžu umýt ty okna, neboj,“ vrátila se ještě Eliška a dala mi pusu.

„Tak dobře, ty jsi moje hodná holčička,“ pohladila jsem ji po vláskách.

„Elis, tak sakra, jak dlouho budu čekat!“ zařval z verandy Roman.

„Utíkej, ať taťka nečeká.“

Konečně jsem si sedla a uvařila si kafe. Přemýšlela jsem, co všechno budu potřebovat koupit. Budu dělat bramborový salát a řízky. Přijede Romanův bratr s rodinou, tak abych toho měla dost. Budu muset i něco upéct, to si zase máknu, vzdychla jsem si. Dopila jsem kávu, udělala si seznam, co musím koupit, a šla se pustit do žehlení. Pustila jsem si k tomu film Camilla. Hrozně se mi líbí, už jsem ho viděla snad stokrát! Je to taková moje citová záležitost. Je to příběh o holce, co se zamilovala do kluka, vzala si ho, a když jeli na svatební cestu, vybourali se a ona byla mrtvá. Pak ale obživla. Vrátila se proto, aby jí ten její řekl, že ji miluje, protože dřív byl na ní zlý a neměl ji rád. Prostě pro někoho asi blbost, ale mně se to líbí. Kdy mně naposledy vlastně Roman řekl, že mě miluje? Už si to ani nepamatuju. Dožehlila jsem a roztřídila prádlo. Právě včas – u dveří už zvonila Andrea.

„Ahoj, pojď dál, je odemčeno!“ zavolala jsem na svou kamarádku

„Víš, co se stalo?“ řekla udýchaně Andrea.

„Ne. Copak?“ zeptala jsem se a dala vařit vodu na kávu.

„Stará Saláková umřela. Ráno ji našla pošťačka. Ležela na zemi, chudák, byla tam tak sama. Jsem zvědavá, kdo si vezme ten její hezkej barák! Roman říkal, že má snad někde nějakýho synovce, že ho budou muset kontaktovat. Jinak nikoho neměla,“ dál mě informovala.

„Nevím, která to byla,“ pokrčila jsem rameny a zalila jí i sobě kávu.

„Karolíno, ale víš! Taková ta stará, chodila o holi a nosila na hlavě šátek,“ připomínala mi. Před očima se mi náhle zjevila stará paní s nesmělým úsměvem.

„Aha, už asi vím. Ale stejně jsem ji vůbec neznala, jen podle vidění. Barák je vážně hezkej, to je pravda, a hlavně ta zahrada,“ řekla jsem a zamíchala si kávu.

„To teda! Jsem zvědavá, když se nikdo neozve, co bude s barákem. A představ si, že už se na něho byla ptát Machová! Prej by ho chtěla pro dceru! Chápeš to? Roman ji teda docela dobře odpálkoval.“ dál mi líčila dnešní den. Docela jsem jí záviděla, taky bych šla hned do práce! Jenže nemám kam. Tady ve vesnici nic není, možná tak přes léto v kempu, ale jinak je to tady o ničem. Musela bych dojíždět do Pardubic a to je zase pro mě daleko, tedy spíš podle Romana, mně by to nevadilo.

„Hm, lidi jsou všelijaký, vždyť to znáš,“ usmála jsem se. Dneska jsem byla nějaká rozladěná, neměla jsem náladu si ani povídat.

„Co ti je?“ zeptala se Andrea, zjevně si všimla, že nejsem ve své kůži.

„Nic, nemám dneska moc náladu. Roman mě ráno trošku naštval, zase mě obešel a slíbil Romče, že s ní zítra pojede nakupovat. Prostě jako vždycky,“ vzdychla jsem si a dál to nerozebírala, nikdy jsem se Andree moc nesvěřovala.

„To je blbý, to by dělat neměl. Když tě tak poslouchám, tak jsem snad i ráda, že ty děti nemám. Já bych asi na to neměla nervy! Honza jo, ten je jinej, ale já teda ne!“ pronesla tak nějak štítivě a dopila kafé. Usmála jsem se. Co ty víš o dětech! Je jí jednačtyřicet a děti mít nemůže. Je atraktivní, chlapi po ní docela šílí a je pravda, že se tady po vesnici o ní dost vedou drby, že byla několikrát Honzovi nevěrná. Mně osobně to nikdy nepřiznala. Ráda se baví, a když jsou tady přes léto v kempu zábavy a diskotéky, Andrea nevynechá žádnou!

Když pak odešla, šla jsem ven pověsit prádlo. Bylo nádherně! Svítilo sluníčko a hezky foukal větřík. Pověsila jsem prádlo a šla se pustit do těch okem. Vršek jsem měla za dvě hodiny hotový. O půl druhé se přiřítila Eliška a za půl hodiny Romana. Ta zalezla do svého pokoje, pustila si písničky a válela se na posteli. Když jsem jí tam šla věšet záclonu, měla kupu připomínek.

„Romčo, koukej se uklidnit a přestaň být drzá! Taky sis ty okna mohla umýt sama, tak nedržkuj!“ vyjela jsem na ni.

„To určitě! Táta říkal, ať je umyješ ty!“ odsekla mi.

„Romano!“ vykřikla jsem. Ona našpulila pusu a urazila se. Nechápu, po kom má tak zlou povahu! Nebo to je možná vážně tou pubertou a jednou z toho vyroste! Doufám! Ve čtyři volal Roman, že to nestihne a na nákup že pojedeme zítra. Takže mi nezbylo nic jiného, než umýt i zbytek oken. V šest jsem to měla hotové. Mezitím se mě Eliška asi třikrát zeptala, jestli nechci pomoct. Okna by asi neumyla, ale aspoň mi uklidila nádobí z myčky a uklidila si pokojíček. Je to moje zlatíčko! Večer jsem si sedla k televizi a byla jsem úplně hotová. Bolely mě ruce a nohy a hlavně záda. Roman přišel kolem deváté, to už jsem skoro u televize usínala, ani nevím, co tam dávali.

„Máme něco k jídlu? Mám docela hlad,“ volal na mě z kuchyně.

„Jídlo máš v mikrovlnce, tak si to ohřej,“ odpověděla jsem mu unaveně a sotva jsem držela oči otevřené. Přišel i s jídlem za mnou.

„Co ti je?“ zeptal se a sedl si do křesla.

„Nic, jsem jen unavená. Myla jsem v celým baráku ty okna,“ postěžovala jsem si.

„Prosím tě, ty z toho naděláš, vždyť jsi celý den doma,“ odpálkoval mě a přepnul televizi na jiný program. Vůbec ho nezajímalo, že mám rozkoukaný film, i když jsem ho nevnímala. Šlo mi o princip.

„To si myslíš tak akorát ty, docela to dá zabrat. Zítra se nehnu, jak mě bolí záda! Nechápu, proč mi Romana nemohla pomoct, bude ji šestnáct, tak už by mohla začít něco dělat, a ne se jen válet!“ vyjela jsem podrážděně.

„Vždyť jsi celý dny doma, Romča chodí do školy má toho dost sama! Po prázdninách jde na školu, tak se na ni musí připravovat,“ odsekl.

„A Eliška se nemusí učit? Kdyby mi nepomohla aspoň ona, tak to dělám ještě do teď!“ taky jsem mu odsekla.

„No vidíš, pomohla ti, tak si nestěžuj.“ uzavřel naši debatu. Blbec! Naštval mě a pořádně! Vstala jsem a šla jsem do koupelny.

„Kam jdeš?“ zeptal se mě.

„Umýt se a spát,“ odpověděla jsem mu.

„Myslel jsem, že si rozděláme víno a já zatopím v krbu,“ zkusil. Tak na tohle teda nemám náladu už vůbec!

„Mám toho dost, bolí mě záda,“ odbyla jsem ho.

„Namasíruju tě. No tak, nech toho, zítra si uděláme hezkej výlet s holkami a bude to fajn. Jsi poslední dobou tak protivná, že by ses nad tím měla zamyslet.“ Usmál se na mě. Asi má pravdu, jsem podrážděná, ale to jen proto, že bych chtěla něco víc, a nejen tady sedět a dělat jim služku! Najednou vstal a šel přímo ke mně. Objal mě a snažil se mi dát pusu. Nechtěla jsem.

„Karol, tak se už nezlob, Uděláme si hezkej večer. Běž se vykoupat a přijď pak za mnou,“ řekl smířlivě a mezitím mi sahal na prsa. Bylo mi to nepříjemné. Vymanila jsem se mu z objetí a jen jsem kývla, že přijdu. Šla jsem nahoru napustit si vanu a mezitím koukla na Elišku. Už spala. Víc jsem ji přikryla a pohladila po tvářičce. Za Romanou jsem ani nešla, slyšela jsem, že si s někým telefonuje. Vlezla jsem si do vany a zavřela oči. Když jsem měla vanu úplně plnou, zastavila jsem vodu a umyla se. Pak jsem tam ještě chvilku ležela. Vzala jsem si noční košili a župan a šla dolů. Roman seděl na gauči, byl osprchovaný a cítila jsem, že se navoněl voňavkou. Na sobě měl jen kalhoty od pyžama. Na krku se mu třpytil zlatý řetízek, co jsem mu koupila ke čtyřicetinám. Na stole měl připravené víno a dvě skleničky a zrovna se smál něčemu, co dávali v televizi. Měl hezké tělo, docela sportoval a na jeho věk mu to slušelo. Byl o hlavu vyšší jak já. Sedla jsem si k němu a on mě objal.

„Počkej, Romča ještě nespí,“ mírnila jsem ho, když mi chtěl sundat noční košili. Vzdychl si a odtáhl se. Nalil nám víno a jednu skleničku mi podal.

„V kolik chceš zítra jet?“ zeptala jsem se ho a napila se vína. Bylo dobré.

„Myslel jsem, že bychom mohli vyjet už ráno, nakoupit a pak se stavit někde na obědě, ať nemusíš vařit, když jsi tak strašně unavená,“ rýpl si. Sakra, to nemůže říct, aniž by se do mě navážel?

„Tak jo, to bude fajn,“ řekla jsem jen a zase se napila vína.

„Už toho nech, ty moje protivko a pojď ke mně,“ usmál se a přitáhl mě k sobě blíž. Nechtěla jsem, ale měl větší sílu než já. Svlékl mi košili a absolutně neřešil, že by sem mohla každou chvilku přijít Romana. Líbal mě všude a hladil mě na prsou. Se mnou to ani nehnulo. Neměla jsem na to náladu, jako poslední dobou pořád.

„Víš, že máš i po holkách strašně hezký prsa?“ říkal dychtivě a jedno mi začal líbat. Neodpověděla jsem mu. Co taky na to říct? Lehla jsem si, ale Roman mě zase zvedl.

„Takhle ne, pojď na mě,“ zavelel a posadil si mě na klín. Trochu mě to zabolelo, nebyla jsem připravená a jako už tolikrát, ani dneska jsem z toho nic neměla. Ještě, že to netrvalo dlouho, pomyslela jsem si, když jsem ležela a Roman mě spokojeně objímal. Pak jsem usnula. K ránu mě probudila zima, oba jsme usnuli na gauči v obýváku a neměli jsme ani deku. I Když mě Roman pořád objímal, stejně mi byla zima, byli jsme totiž oba pořád nazí. Pomalu jsem se pohnula a zkusila oddělat jeho ruku.

„Kam jdeš?“ zeptal se ospale.

„Je mi zima, tak do ložnice,“ odpověděla jsem mu.

„Nechoď, buď tady se mnou, vezmu deku,“ překvapil mě. Dlouho se takhle ke mně nechoval. Že by výčitky za ty okna? pomyslela jsem si. Bez řečí vstal a šel pro deku. Pak mě k sobě strhl a začal líbat. Na hodinách bylo něco kolem půl druhé. Hladil mě po zadku a po zádech, pak mě převalil pod sebe a znovu jsme se milovali, tentokrát to bylo lepší a hlavně jsem z toho aspoň něco měla i já!

Ráno nás probudila Eliška.

„Mamko! Já jsem se bála, že jste se nám ztratili!“ volala celá vyděšená. Otevřela jsem oči a přehodila přes Romana deku, protože mu lezl zadek.

„Zlatíčko, neztratili, usnuli jsme s taťkou tady,“ usmála jsem se. Eliška okamžitě lezla k nám, jenže gauč je dost malý.

„Sakra, Elis, kam lezeš,“ řekl nevrle Roman.

„Chci taky k vám,“ našpulila pusu.

„Já už vylezu a půjdeš mi pomoct připravit snídani, ano?“ zkusila jsem ji potěšit.

„Mamko, proč jsi nahatá? A táta taky?“ divila se Eliška a měřila si nás přes své brýle.

„Bylo nám s maminkou v noci vedro, tak proto,“ odpověděl Roman a v očích mu hrál smích.

„Mně se teda nezdálo, že by v noci bylo teplo,“ kroutila hlavou.

„Co asi mohli dělat, ty blbko!“ ozvala se naše starší dcera.

„Nejsem blbka, tak mi tak neříkej, ty šeredo!“ spustila na ni Eliška.

„Holky, klid, nebo se nikam nejede,“ mírnila jsem je a mezitím si vzala košili a župan.

„Romano, namaž chleby a ty, Eliško, vyndej z ledničky sýr a salám,“ rozdělila jsem jim práci.

„To mě ani nehne,“ odsekla mi Romana.

„Romčo, udělej, co ti mamka řekla,“ ozval se Roman. Nevěděla jsem, že už vstal. Užasle jsem se po něm otočila. On jen pokrčil rameny a usmál se, pak šel ke mně a objal mě zezadu a dal mi pusu na krk.

„Včera to bylo hezký, musíme si to zase zopakovat. Kdyby tady nebyly holky, vezmu si tě přímo tady, Karol.“ šeptal mi do ucha. Já jsem se jen usmála a dál chystala snídani. Nevycházela jsem z úžasu, jak je Roman po ránu dobře naladěný. To nebývá často. Po snídani jsme se naskládali do naší černé oktávky a vyrazili do Pardubic. Holky lítaly po obchodech jako blázni, až jsme je museli sem tam brzdit. Romana si vybrala rifle a dvě trička, Eliška barbínu a jedno tričko – taky s barbínou, jak jinak – a mně Roman koupil hezké šaty. Nechtěla jsem je, ale i Romča mi řekla ať si je koupím, že mi budou slušet.

„Mamko, kup si k nim ještě legíny, to se teď k tomu nosí,“ nabádala mě Romča.

„Myslíš? A nejsem na to už stará?“ ptala jsem se jí, když jsme spolu byly na záchodě.

„Neblázni, vždyť když se namaluješ a hezky ustrojíš, vypadáš jak moje starší ségra!“ Překvapila mě! Tak jsme šly teda vybrat ještě ty legíny. Nakonec jsem si koupila i tričko, delší, že se taky bude hodit k těm legínám.

„Teda holky, dneska jste mě stály celej balík peněz,“ říkal nám Roman, když jsme seděli v restauraci na obědě.

„Kolik jsi utratil?“ zeptala jsem se ho s obavou.

„Hodně, Karol,“ usmál se.

„Mami, myslíš, že se k těm riflím bude hodit taková ta modrá halenka s tím dlouhým rukávem?“ ptala se mě se zájmem Romča.

„Která? Jo, počkej, ta, jak má ty volány u rukávů?“

„Jo, tu myslím. Chtěla bych si ji vzít příští týden, jak máme ve škole tu akademii,“ povídala dál Romča.

„Určitě, bude ti moc slušet,“ usmála jsem se na ni.

„Uděláš mi nějakej účes?“ zeptala se.

„Něco vymyslíme, když tak koukneme na internet, co se teď nosí,“ odpověděla jsem a už jsem se věnovala Elišce, protože ona samozřejmě taky chtěla, abych ji poradila, co si vzít na sebe na tu akademii. Pak jsme se ještě stavili na nákupu potravin. Nechali jsme tam přes dva tisíce! S plným kufrem jsme se vraceli domů. Než jsem všechno doma vybalila a uklidila, bylo skoro půl sedmé večer. Romča byla někde s holkami a Eliška si na zahradě hrála s novou barbínou. Roman byl v garáži, podle hlasu jsem poznala, že tam s ním je i Honza.

„Ahoj, Honzo, kde máš Andreu?“ zeptala jsem se ho, když jsem se za nimi šla podívat.

„Ahoj, Karolíno, odpoledne jela do města a ještě se nevrátila,“ usmál se Honza a pokrčil rameny. Najednou jsem ji zaslechla.

„Ahoj vespolek. To mluvíte o mně?“ zahlaholila na celé kolo. V jedné ruce držela tác s jednohubkami a v druhé víno! To si snad dělá srandu, že jde na návštěvu! Absolutně na ni nemám náladu! Protočila jsem oči.

„Jasně, že o tobě,“ utrousil nenadšeně Roman.

„Přišla jsem se na vás podívat, sousedi,“ široce se usmála.

„Andreo, neříkala jsi, že dneska jdeme k Ambrožům, já jsem s tím nepočítal,” ozval se trošku překvapeně Honza, asi si všiml, že z toho nejsme nadšení.

„Nemusím ti říkat všechno. Bylo mi jasný, že když nejsi doma, budeš tady, tak jsem udělala pár jednohubek a přišla jsem za vámi. Nebo to snad vadí?“ tvářila se trošku dotčeně, protože jsme na ni všichni koukali, jako že to není moc dobrý nápad.

„Ne, nevadí, pojď dál,“ zachraňovala jsem situaci. Roman se tvářil nervózně a hlavně nenadšeně.

„Tak chlapi snad půjdou taky…?“

„Přijdeme dýl, mám tady ještě práci,“ odsekl jí Roman, až jsem se po něm tázavě podívala. Asi po hodině, kdy jsme my dvě seděly v obýváku, konečně přišel Roman s Honzou.

„No to je dost, co jste tam takovou dobu dělali?“ zeptala se Andrea a dívala se přímo na Romana. Roman jen zavrtěl hlavou a odešel do kuchyně. Uniklo mi něco, anebo je na ni naštvaný? Že by něco v práci? Vstala jsem a šla jsem za ním.

„Co ti je?“ zeptala jsem se ho. Stál u ledničky a rozdělával si pivo.

„Nic, jen teda zrovna nemám náladu tady s nimi vysedávat. Těšil jsem se, že si uděláme hezkej večer,“ řekl naštvaně a napil se piva.

„Tak snad tady nebudou moc dlouho. Vždyť je teprve po osmé,“ konejšila jsem ho a dokonce mu šla dát pusu. On mě z ničeho nic objal. Mezitím přišla do kuchyně Andrea.

„Nechte si to na večer,“ pronesla kousavě, když viděla, jak se objímáme. Roman po ní švihl pohledem, ale nahlas nic neřekl.

Pak jsme se docela dobře bavili, zůstali u nás až do půl dvanácté. Roman byl dost opilý, měl co dělat, aby zvládl schody do ložnice. Když pak odešli, šla jsem se na něho podívat, ležel na posteli jen v trenkách, ani se nepřikryl. Vzala jsem deku, co měl pod sebou – byla to docela fuška – a zakryla jsem ho. Pak jsem se osprchovala a šla spát.

Celou neděli jsem pekla a vařila. Zítra, na Velikonoční pondělí, přijede Romanův bratr s rodinou, je to už taková tradice. Netěšila jsem se, protože nemám ráda švagrovou. Je to namyšlená kráva, která se mnou pořád musí soupeřit.

„Romčo, pomůžeš mi barvit vejce?“ zeptala jsem se jí, když se dívala do ledničky, co by si vzala k jídlu.

„No jo, ale ať jde i Elis,“ překvapila mě.

„Dobře, to budeš hodná,“ usmála jsem se na ni a pohladila ji.

„Zítra zase přijedou?“ zeptala se nenadšeně a nemusela je jmenovat, vím, koho myslela.

„Bohužel ano,“ odpověděla jsem ji.

„Zamknu si pokoj, minule mně ty dva zmetci zničili řasenku!“ Nadávala na bratrance. Romanův brácha má dva kluky, dvojčata, ale jsou to raubíři, že to, co není přivázaný, je do pěti minut na zemi a rozbitý! Je jim šest let a jen se divím, že se pořád chovají jak zvířata!

„To bude asi nejlepší,“ souhlasila jsem s ní.

„Mami, já jdu tady barvit,“ přihrnula se Eliška, jako velká voda.

„To je dost, někde se flákáš a já to sama dělat nebudu!“ spustila na ni Romana.

„Byla jsem s Jitkou venku, taky má novou barbínu, tak jsme je musely spolu seznámit,“ vysvětlovala Eliška vážně.

„Jsi praštěná, fakt!“ vrtěla hlavou Romana.

„Nejsem! Víš, jak to je důležitý, aby si rozuměly? Tohle ty nechápeš! Pak se budou hádat a my jim s Jitkou u nás na zahradě chceme udělat bazén,“ stála si dál za svým Eliška a byla u toho tak důležitá, až jsem se musela smát. Romana jen protočila oči. Večer jsem si sedla k televizi a Eliška přišla za mnou. Přitulila se ke mně.

„Maminko, můžu spát dneska s tebou?“ zeptala se.

„Proč? Něco se stalo?“ dala jí pusu na čelo.

„Bojím se,“ odpověděla a objala mě.

„Čeho? Vždyť jsi velká holka. Kdepak máš brýle?“ zeptala jsem se jí. Pořád je někde zapomíná.

„Jitky brácha nám říkal, že dneska v noci bude chodit po venku taková příšera a prej krade děti a řeže jim ruce a nohy… a zaživa,“ říkala vážně a zdvihla přitom ukazováček.

„Ruda si vymýšlí, jen vás straší! Nic takovýho neexistuje, neboj,“ konejšila jsem ji.

„Jak víš, že kecá? Je mu už dvanáct, tak tu příšeru třeba viděl,“ koulela očima.

„Mně je dvaatřicet, a žádnou příšeru jsem nikdy neviděla. A Ruda je hloupej kluk, už jsem ti to říkala minule, že ho nemáte s Jitkou poslouchat. Běž do postele, je už devět pryč, ať se taťka nezlobí,“ odvětila jsem a přitom ji vzala do náruče, že ji odnesu. Byla ale pořádně těžká!

„Musíš po svých, já už tě neunesu, jsi těžká,“ řekla jsem jí a postavila ji na zem. Skoro hodinu jsem u ní seděla a čekala, až se trošku uklidní.

„Kde jsi tak dlouho?“ zeptal se Roman.

„Byla jsem u Elišky. Ruda jí zase navykládal nějaký blbosti, tak se bála,“ odpověděla jsem a sedla si k němu.

„Romča je už doma?“ chtěl vědět.

„Je, s někým zase telefonuje,“ přikývla jsem.

„Dáš si víno?“ zeptal se, sám měl rozdělné pivo.

„Ani ne. Vypila bych tak jednu skleničku, tak ho nerozdělávej, je to zbytečný,“ pokrčila jsem rameny.

„Kolik jsi včera utratil?“ zeptala jsem se ho.

„Asi osm tisíc,“ odpověděl a zadíval se na televizi.

„To je docela dost,“ zamyslela jsem se.

„Ani, ne. Vždyť to neutrácíme každej tejden, tak co,“ odbyl mě. Pak vstal a někam odešel.

„Něco jsem ti koupil,“ usmál se a v ruce držel dárkovou taštičku.

„Proč?“ nechápala jsem.

„Protože jsem chtěl, Karol, tak proto.“ Vzdychl si. Dneska nebyl tak dobře naladěný jako včera. Podívala jsem se do tašky. Vytáhla jsem černou luxusní košilku s kalhotkami tanga. Docela hezká, ale spát bych v ní teda nemohla. Byla průhledná z jemné krajky a posázená zlatými flitry. Musela být pěkně drahá! pomyslela jsem si.

„Líbí se ti?“ zeptal se Roman a v očích mu zasvítilo.

„Je krásná, děkuju. Ale neměl jsi mi nic kupovat,“ usmála jsem se a dala mu pusu.

„Zlato, běž si ji vzít, nemůžu se dočkat, až tě v ní uvidím,“ řekl dychtivě. S povzdechem jsem vstala a šla do koupelny. Tam jsem si ji oblíkla a podívala se na sebe do zrcadla. Byla mi úplně akorát, Roman má dobrý odhad, to musím uznat. Připadala jsem si v ní ale lacině. Nemám ráda takovéhle věci. No, možná bych i měla, ale to bych na to musela mít postavu! Nejsem tlustá, to ne, ale ani hubená. Vlasy mi teď poslední dobou hodně dorostly, budu se muset stavit u kadeřnice, nebyla jsem tam snad rok! Mihlo se mi hlavou, když jsem vzala hřeben a pročesávala si je. Už mi sahají až do půlky zad. Mám je hnědé a vlnité, ale skoro pořád je mám v culíku, je to pro mě pohodlnější. Když jsem vyšla z koupelny, Roman v obýváku nebyl. Pak vyšel z kuchyně, byl si pro další pivo. Zarazil se, když mě uviděl. Postavil flašku s pivem na stolek a šel přímo ke mně.

„Sluší ti, trefil jsem se úplně přesně! Máš i ty kalhotky?“ zeptal se mě. Němě jsem přikývla a on mi sáhl pod košilku na zadek.

„Teda, zlato, tohle mě šíleně rajcuje,“ řekl a začal zrychleně dýchat. Bylo z něho cítit pivo, to jsem nesnášela. Chtěl mě políbit, ale instinktivně jsem uhnula hlavu.

„Co je?“ zeptal se, ale dál mě hladil po zadku a teď mi zajížděl i pod ty miniaturní kalhotky.

„Nic, jen ještě Romča nespí, tak pojď aspoň do ložnice,“ řekla jsem s povzdechem. Když jsme přišli do ložnice, rozklepala mě zimnice. Měla jsem tady dokořán otevřený okno.

„Je tady zima, musím zavřít okno,“ řekla jsem a šla ho zavřít.

„Zahřeju tě,“ usmál se Roman a stoupl si ke mně. Vzal mou hlavu do dlaní a dal mi pusu, pak ještě jednu a pak mě začal líbat. Sakra, to jeho pivo mi tak vadí! pomyslela jsem si. Líbal mě tak dychtivě, až mi to chvilkami vadilo.

„Udělej mi to pusou, zlato,“ řekl se zavřenýma očima. Tak na tohle už teda nemám chuť vůbec! Vzdychla jsem si a klekla si na kolena. Když jsem se ho dotkla rty, zaúpěl. Po chvilce mě vzal za ramena a vytáhl na nohy.

„Už toho nech, nebo to nevydržím.“ zachraptěl. Ohnul mě přes postel a zezadu si mě vzal. Bylo to rychlý. Když jsem šla pak do koupelny, bylo mi divně na duši. Sedla jsem si na vanu a přemýšlela jsem, proč už to nemůžu cítit, tak jako dřív. Copak ho už nemiluju? Najednou jsem se rozbrečela. Brečela jsem po tichu, nechtěla jsem, aby mě Roman slyšel. Cítila jsem divnou tíhu na duši a vůbec jsem tomu nerozuměla. Pak jsem se uklidnila, osprchovala se, vzala si svou noční košili a tuhle dala do skříně a šla si lehnout. Za chvilku za mnou přišel Roman.

„Budu ti muset začít kupovat takový dráždivý prádýlko, strašně mě to vzrušuje, jsi v něm hezká,“ říkal a přitom mi dal pusu na rameno.

„Připadám si v tom hloupě, Romane,“ odpověděla jsem upřímně.

„Nesmysl, jsi v tom sexy. Nemůžeš se pořád tak stydět. Kolikrát si říkám, že bych s tebou chtěl dělat i jiný věci, ale ty se tváříš, jako kdybych ti nějak ubližoval. Vždyť se ti to musí taky líbit. Netvrď mi, že ne,“ říkal až moc rázně.

„Já nevím, prostě na to asi moc nejsem,“ odpověděla jsem mu.

„Blbost, každá ženská na to je. Příště ti ukážu, jak na to seš, to se neboj.“ Usmál se a dal mi pusu. To se teda budu těšit! řekla jsem si v duchu a hluboce si vzdychla. Pak jsem usnula.

Ráno jsem vstávala už před šestou, abych všechno stihla. Nechtělo se mi. Byla jsem nějaká unavená nebo spíš bez nálady. Uvařila jsem si kávu, mezitím si vyčistila zuby a ustrojila se. Vypila jsem ji skoro za pět vteřin. Pak jsem začala dělat chlebíčky, rychle jsem dodělala salát a obalovala řízky. A že jich tedy bylo! Návštěva byla hlášená na jedenáctou. Bylo půl desáté, docela dobrý čas. Pak přišel Roman, uvařila jsem mu kávu, na stůl mu dala chlebíčky a dál se věnovala obalování.

„V kolik jsi vstávala?“ zeptal se s plnou pusou.

„Před šestou,“ odpověděla jsem a dodělala poslední řízek. Uf, už to mám.

„Ty jsi blázen, takhle brzy,“ kroutil hlavou a vzal si další chlebíček.

„Kdybych nemusela, tak bych asi nevstávala!“ odsekla jsem naštvaně.

„Tak se hned nečerti. Mohla sis udělat něco včera, tvůj problém,“ odbyl mě a odešel na zahradu. Ani ten pitomí hrnek od kafe si neumí po sobě uklidit! Sakra! Pak jsem se šla přestrojit a napadlo mě, že se trošku namaluju. Na oči jsem si dala modré stíny, ale jen jemně světlé, stejně jako mají barvu moje oči. Malinko jsem je ještě zvýraznila tmavě modrou tužkou. Vzala jsem si řasenku a párkrát přetřela řasy. Mám je pěkně dlouhé! Úplně jsem zapomněla, jak hodně dlouhé! Pročesala jsem si vlasy a na rty dala lesk. Koukala jsem na sebe do zrcadla a vážně mi to slušelo, až jsem překvapila sama sebe!

A pak to začalo, nejdřív se do obýváku přihrnuli ti dva šílenci, pak mě Erik – Romanův brácha – vyšlehal a po celém baráku naháněl naše holky. Pak do toho začali chodit koledníci, no prostě blázinec! Jolana si sedla v obýváku, nohu přes nohu a bylo jí úplně fuk, co ti dva její raubíři provádějí! Roman jí hned nalil víno a sedl si k ní. Slušelo jí to, ostatně jako vždycky. Na to, že má dvojčata, má figuru úplně perfektní! Krátké blond vlasy a výrazné malování. Na sobě upnuté bílé rifle a k nim červený svetřík. Jak jsem se v koupelně sama sobě líbila, najednou jsem si vážně připadla jako šmudla. Ty její drobečci do oběda rozbili dvě skleničky, Elišce utrhli hlavu od barbíny, naštěstí ne od té nové. Chudák brečela, že jsem ji nemohla uklidnit, a když se snažili dostat do Romčina pokoje, Romana ječela na celý barák! No prostě zábava, jak má být.

Pak jsme se všichni sešli v jídelně. Nanosila jsem řízky a salát na stůl a každý si nabral. Byla jsem úplně zpocená, jak jsem stála u trouby a ještě jsem stejně všechno neměla dosmažený. Romana ani nenapadlo mi s něčím pomoct! Ještě mě peskoval!

„Karol, nepřinesla jsi nic k pití, tak pohni zadkem,“ zavolal na mě a Jolana se jen pobaveně ušklíbla.

„Ty dáváš do salátu majonézu?“ zeptala se štítivě.

„Dávám, jako každej rok,“ odsekla jsem.

„To já jíst nebudu, vezmu si jen řízek, doufám, že máš kuřecí, Karolíno?“ zeptala se důležitě.

„Jsou napravo,“ odpověděla jsem.

„Držím teď dietu, zhubla jsem už tři kila, tak je zase nechci nabrat.“ Pokračovala ta trapka. Můj muž na ni oči mohl nechat. Nikdy nepochopil, že si vybrala Erika. Roman byl o moc hezčí než Erik, ale pravda je, že Erik byl zase hodnější a doma se vlastně o všechno staral jen on. Madam doma neudělala nic.

„Prosím tě, vždyť máš krásnou figuru, ty se vůbec nemusíš trápit hlady,“ pochleboval jí můj muž a ona se usmívala a byla ještě důležitější! Nejradši bych ji takovou vrazila!

„Musím, jinak bych za chvilku měla zadek jako tady Karolína. Nic ve zlým, ale měla bys na sebe trochu dbát, ještě ti není tolik, abys vypadla, jak nějaká machna.“ Ta namyšlená kráva mi dočista vyrazila dech! Vůbec jsem nevěděla, co jí na to mám říct!

„Moje maminka není tlustá a žádná machna!“ ozvala se naštvaně Eliška.

„Elis, uklidni se, teta to tak nemyslela a je pravda, že by mamka mohla něco shodit,“ překvapil mě Roman. Tak a mám po náladě úplně! Přestala jsem jíst a odešla jsem od stolu. Bylo mi do breku. Že včera jsem pro něho byla tak sexy? To mu nevadilo, že mám pár kilo navíc? pomyslela jsem si.

„Vrať se ke stolu a přestaň tady dělat scény,“ vyjel na mě Roman, když přišel za mnou.

„Díky, ale po tom, jak jste mě rozebrali, nemám hlad!“ odsekla jsem mu.

„Chováš se jak nějaká urážlivá puberťačka! Vrať se zpátky a chovej se normálně!“ říkal zle a chytil mě za paži tak silně, až to zabolelo.

„Pusť mě, budu tam mít modřinu! Dojdu sama!“ spustila jsem na něho. Vrátila jsem se tam, ale s nikým jsem se nebavila. Po obědě jsem všechno dala do myčky a to, co zbylo, jsem umyla v ruce. Všichni se přesunuli do pergoly na zahradu, bylo tam hezky. Já jsem mezi ně jít nechtěla. Sedla jsem si v kuchyni ke stolu a dala si hlavu do dlaní. Za chvilku mě někdo pohladil po vlasech. Podívala jsem se a objala jsem Elišku, která za mnou přišla.

„Maminko, ty jsi smutná kvůli tomu, co ti teta řekla?“ zeptala se a měla v obličeji smutný výraz.

„Ne, nejsem, jen se mi nechce ven,“ usmála jsem se na tu svoji sladkou holčičku.

„Je blbá, ty jsi nejkrásnější maminka na celým světě,“ usmála se a tak nějak dospělácky mě pohladila. Musela jsem se smát. Miluju ji strašně moc, za to, jak je citlivá. V tomhle je po mně. „To tady budeš uraženě sedět celej den?“ vyjel na mě Roman.

„Ne, už jdu.“ Odpověděla jsem mu a vstala jsem. Eliška mě chytla za ruku a spolu jsme šly ven. Pak jsem se ještě vrátila pro buchtu. Jak jinak, než že si Jolana nevzala.

Večer v posteli jsem si četla, měla jsem toho až nad hlavu! Ještě že vypadli kolem pátý! Naštěstí ta malá zvířata už roztřískali jen talířek a jeden, Mireček, si rozbil koleno, tak jeli radši domů.

„Můžeš mi říct, jak ses to chovala?“ spustil na mě Roman, jen co vešel do ložnice.

„Já? Snad jak se chovala ta kráva Jolana!“ zaútočila jsem.

„Jsi fakt nemožná! Nesneseš, že ti někdo řekne pravdu! Máme návštěvu a ty půl dne strávíš zalezlá v kuchyni!“ pokračoval.

„Tak asi jsem vařila, jestli tě to náhodou zajímá! Samo se to všechno neudělalo! A pravda mi nevadí, jen nechápu, že ti najednou připadám tlustá! Včera jsem si nevšimla, že bych ti tak připadala!“ spustila jsem docela nahlas. Roman na mě chvilku koukal, pak si zalezl pod deku.

„Přestaň na mě ječet, na to nejsem zvědavej, a zamysli se nad sebou, jak se chováš!“ zasyčel zle. Otočil se ke mně zády a za pár minut pravidelně oddychoval. Za to já jsem nějak nemohla zabrat.

Ráno jsem opět vzbudila holky, pak Romana, a když všichni odešli, uvařila jsem si kafe. Pořád jsem přemýšlela nad tím, jestli jsem vážně tlustá. Nejdřív mě Roman nazve šmudlou a pak mi ta nána řekne do očí, že jsem tlustá! Ustrojila jsem se a šla jsem na nákup do místní prodejny. U pokladny bylo nějak rušno. Pozdravila jsem a začala nakupovat. Pak ke mně přišla paní Machová.

„Dobrý den, paní Ambrožová, už asi od manžela víte, že o barák starej Salákovej je zájem. Přijela sem včera večer taková nafintěná panička a nějakým chlápkem, prej to byla jejich teta. Ale mně se to zdá nějaký divný. Neříkal vám něco manžel?“ spustila, až jsem před ní skoro couvala!

„Dobrý den. Nic nevím, paní Machová. Tak to se asi časem určitě dozvíte, kdo to byl,“ usmála jsem se na ni a do košíčku dala jogurt.

„Nám to přijde se ženskýma nějaký divný. Celý roky se tu neobjevili – a teď najednou, jen co zavře oči, se tady ukážou,“ kroutila hlavou.

„To já nevím,“ pokrčila jsem rameny a dál si jí nevšímala. Nikdy mě nezajímaly vesnické drby. Když jsem se vracela domů, všimla jsem si, že u baráčku po paní Salákové zastavilo nějaké auto. Asi mercedes, pomyslela jsem si. Pak z něho vystoupil vyšší chlap. Měl na sobě rifle a modrou košili s krátkým rukávem. Najednou na mě zavolal, až jsem se lekla.

„Prosím vás, kde bych našel starostu?“ Na očích měl sluneční brýle, a jak se ke mně blížil, sundal si je. Přišel blíž a já si všimla, jak moc je hezký! Zírala jsem na něho jako praštěná! Měl tmavé krátké vlasy, byl velký, myslím, že byl o malinko vyšší než Roman, nebo možná byli tak nastejno, nevím. Byl hodně svalnatý a hlavně měl hezké oči. Když se usmál, na tvářích se mu udělaly dolíčky. Byl navoněný takovým zvláštním parfémem.

„Dobrý den, musíte se vrátit a pak zatočit doleva, ne doprava…“ koktala jsem.

„Asi doprava, vlevo je jen příkop,“ usmál se, musela jsem ho pobavit. Zrudla jsem, jak nějaká puberťačka. On se usmál ještě víc a začal si mě prohlížet.

„To najdete, je tam napsaný obecní úřad,“ snažila jsem se na něho taky usmát.

„Vážně? Tak to bych nečekal,“ snažil se být vtipný. Já jsem si připadala hloupě, neupravená, ustrojená jen do tepláků a na sobě mikinu s kapucou a vlasy samozřejmě v culíku.

„Vážně!“ vyjela jsem na něho.

„Tak děkuju, snad to najdu.“ Usmál se a odcházel, když se blížil ke svému autu, ještě se po mně otočil. Frajírek! Že by to byl ten, jak o něm mluvila Machová? No uvidím, třeba mi to Roman večer řekne, pokud se s ním teda začnu bavit. Včera mě naštval, a pořádně! V poledne se jako vždycky jak velká voda přiřítila Andrea. Já jsem seděla v pergole a četla si.

„Karolíno, teda kdybys viděla, jak krásnej chlap přišel dneska k nám na obec, tak bys tomu snad ani nevěřila!“ spustila, až jsem se jí lekla.

„Nepovídej, dáš si kafe?“ zeptala jsem se jí.

„Jo, dám, ne vážně, fakt kořen, já jsem z něho nemohla spustit oči! A víš, kdo to je? To neuhodneš?!“ zeptala se a oči jí úplně svítily.

„To nevím, ale ty mi to určitě řekneš,“ usmála jsem se a chystala jsem se jít do kuchyně uvařit kávu.

„Je to synovec Salákovej a barák si chce nechat! Poslouchala jsem, co si povídá s Romanem. Prej by se sem chtěl nastěhovat!“ pokračovala. Mezitím jsem přinesla na tácku kávu a pár chlebíčků, co mi zbyly ze včera.

„Já jsem ho potkala, ptal se mě na cestu,“ řekla jsem ji klidně.

„Fakt?“ vytřeštila na mě oči.

„Fakt,“ usmála jsem se.

„A co mu říkáš? Krásnej chlap, viď? No jestli tady bude bydlet, tak ti říkám, že se neudržím,“ zasnila se.

„Prosím tě, pochybuju, že takovej chlap není zadanej,“ uzemnila jsem její nadšení.

„Myslíš? Hm, to je fakt, ale to je jedno. Aspoň to tu trošku oživí!“ stála si za svém. Celou hodinu, co tady seděla, jsem nic jiného neslyšela, než jak se s ním musí seznámit a že si zjistí, jak se jmenuje a jestli vážně někoho má a tak. Lezla mi s tím mírně na nervy! Chovala se, jak nějaká puberťačka. Odpoledne jsem udělala úkoly s Eliškou a šla pověsit prádlo ven. Snad nebude pršet, pomyslela jsem si, když jsem se podívala na oblohu. Po čtvrté přišel Roman. Já jsem seděla v obýváku a četla si.

„Čau, máme něco k jídlu?“ zavrčel. Vstala jsem a šla jsem za ním do kuchyně.

„Ahoj, mám tady rajskou s knedlíkem, co jsem ráno dělala, anebo od včera salát a řízky,“ nabídla jsem mu.

„Salátu mám plný zuby, ohřej mi tu rajskou,“ řekl pořád naštvaně. Šel si sednout ke stolu v kuchyni a vzal si noviny. Málokdy jíme v jídelně, v kuchyni máme stůl se čtyřmi židlemi, tak nám to stačí. Postavila jsem před něho plný talíř rajské.

„Dík. Víš, že se fakt našel dědic po Salákové?“ řekl najednou. Sedla jsem si k němu.

„Vážně? Andrea něco říkala. A kdo to je?“ zeptala jsem se.

„Je to její synovec. Vypadal docela sympaticky a hlavně dobře mluvil. Barák si asi nechá. Chtěl by sem jezdit na léto,“ vyprávěl. Tak Andrea bude v sedmém nebi! Pomyslela jsem si.

„A má rodinu, jako děti a tak?“ zeptala jsem se, protože mě to docela zajímalo.

„To nevím, to neříkal, ale podle toho, jak mluvil, tak asi ne. Prý dlouhou dobu pracoval v zahraničí. Víš, co mně jen trošku vrtá hlavou?“ zeptal se a ukrojil si knedlík.

„Ne, co?“

„Že říkal, že Saláková má sepsanou závěť a ten barák mu odkázala. Co vím já, tak nikdy o žádným synovci nemluvila. Ale jinak chlap vážně slušnej, nebo aspoň se mi tak zdál,“ říkal s plnou pusou.

„A byl už v baráku?“ chtěla jsem vědět.

„No právě, to mi taky vrtá hlavou. Byl, má klíče. Takže mu je ona musela někdy dát,“ pokyvoval hlavou.

„Tak mu je asi dala, než třeba odjel do ciziny,“ pokrčila jsem rameny a vzala prázdný talíř, když Roman dojedl.

„Asi jo.“ přitakal a už se k tomu nevracel. Pak jsme si dali venku v pergole kávu, bylo krásně, takže jsem nemusela mít strach, že by mi zmoklo prádlo.

Ve čtvrtek mají obě holky kroužky, Eliška hudebku, hraje na flétnu, a Romana tančení, takže přijdou až kolem šesté, stejně jako Roman, tak bych se mohla jít podívat na svoje místečko a něco namalovat. Pomyslela jsem si. Teda pokud bude pořád takhle hezky.

„Nezapomeň, že holky mají v pátek od dvou tu akademii,“ připomněla jsem Romanovi, když už jsme leželi v posteli.

„Mám to napsaný v diáři. Budu tam,“ odpověděl a já se k němu otočila zády a chtěla jsem už spát. Najednou se mě pod peřinou dotkl a přitiskl se ke mně celým svým tělem. „Neuděláme si příjemnou půlhodinku?“ zašeptal a začal mě dráždit, až mi to bylo nepříjemné. Pořád mu nemůžu zapomenout, jak mě před Jolanou ponížil!

„Jsem nějaká ospalá, necháme to na jindy,“ odpověděla jsem. On se ale dneska nějak nedal odradit a chytil mě za rameno a otočil k sobě.

„Zlato, vždyť je teprve půl desátý…“ říkal a hladil mi prsa. Pak mi vyhrnul košili a začal mě na nich líbat a sjížděl dolů a tam mě začal znovu dráždit. Ne, že by se mi to nelíbilo, ale prostě jsem se na něho pořád zlobila. Po chvilce toho nechal a docela tvrdě do mě pronikl, až jsem slabě zasténala.

„Tohle se ti líbí, Karol?“ říkal udýchaně. Neodpověděla jsem mu a jen si přála, ať už skončí, jenže on si to asi chtěl užít a tak mě ještě převalil na břicho a teprve po tom vyvrcholil a svalil se vedle mě. Já jsem tam ležela bez hnutí a do očí mi vyhrkly slzy. Bez řečí jsem vstala a šla do koupelny, Roman přišel za okamžik za mnou, až jsem se ho lekla, nečekala jsem ho. Vlezl si ke mně do sprchy.

„Umyju tě, chceš?“ Usmál se na mě a začal mi mydlit záda, pak sjel níž a zase se mě nepříjemně dotýkal.

„Romane, já už nechci, vážně toho mám dneska nějak dost,“ řekla jsem mírně. Jenže on nepřestával a vzrušeně mě líbal do vlasů a na krku, pak mě nadzdvihl, až jsem měla strach, že spadnu, a milovali jsme se přímo ve sprše. Bolelo mě to a hlavně mi to bylo nepříjemné, že jsem ho v duchu proklínala! Když skončil, musela jsem odejít, nemohla jsem se na něho ani podívat! Hlavně, že teď mu nepřijdu tlustá! říkala jsem si v duchu. Zachumlala jsem se pod deku, rozklepala mě zimnice. Roman se vrátil asi za deset minu a přitáhl si mě k sobě a políbil mě do vlasů.

„Nemůžeš být pořád tak křečovitá, vždyť si to nemůžeš užít. Dřív jsi taková nebyla. Jen si vzpomeň, co všechno jsme spolu dělali,“ říkal a u toho se usmíval. Neodpověděla jsem mu, dělala jsem, že spím.

Dobrý den, malířko!

Ve čtvrtek ráno, když všichni odešli, jsem se rozhodla, že se půjdu k polednímu podívat na svoje místečko. Bylo hezky už od rána. Svítilo slunko a dalo se být venku v krátkém rukávě. Dopoledne jsem rychle uvařila, napsala smsku Andree, že dneska nebudu doma, a do ruky si vzala skicák a tužku. Vyšla jsem za naším barákem a už jsem si to hnala do kopce a pak přes malý lesík a byla jsem na místě. Jak mně tohle chybělo! pomyslela jsem si celá udýchaná. Trvalo mi to zhruba tak deset minut a to jsem hodně spěchala. Všechno to tu bylo stejné, jako minulý rok.

Strom, pod kterým jsem sedávala, měl ulomenou jednu větev, která ležela na zemi. Vzala jsem ji do ruky a odhodila ji dál. Pak jsem si vzala takovou bedýnku, kterou jsem si tu nechávala a posadila se na ní a zavřela oči, abych si to tu mohla vychutnat. Po půlhodině jsem otevřela skicák a pomalu začala malovat. Namalovala jsem krajinku, a hrála si s jejím stínováním. Myslím, že se mi to povedlo. Tedy na to, že jsem tak dlouho nekreslila. Z mého dumání nad tím, co je ještě třeba vylepšit, mě najednou vytrhl cizí mužský hlas.

„Dobrý den!“ zavolal na mě a já se vyjukaně otočila a dívala se na toho týpka, který se mě ptal na cestu. Co ten tady dělá? pomyslela jsem si.

„Dobrý den. Co tady děláte?“ vyjelo ze mě neomaleně. Chlap se usmál a podrbal se ve vlasech. Slušelo mu to. Měl na sobě kraťasy a černé tričko.

„Prohlížím si to tu, když je to teď moje,“ uzemnil mě! Jeho? A pak mně to docvaklo. Tahle chalupa vlastně taky patřila paní Salákové!

„Promiňte, já jsem si neuvědomila, že to teď tady patří vám,“ koktala jsem a rychle si začala balit skicák a tužky.

„V pohodě, nemusíte odcházet. Vy jste ta slečna, co mi radila, kde najdu obecní úřad, viďte?“ usmál se a přišel ještě blíž. Vážně byl moc hezký!

„No, to jsem. Já… nezlobte se, už půjdu,“ perlila jsem podruhé. Chlap se na mě pobaveně podíval.

„Vážně nemusíte. Nevadíte mi tu. Malujete?“ zeptal se mě, a než jsem se nadála, vytrhl mi z ruky skicák a prohlížel si, co jsem namalovala!

„Hezký. Vážně máte talent,“ říkal a pořád se usmíval. Měl hezké, bílé zuby.

„Už budu muset jít,“ pípla jsem a vzala mu z ruky skicák.

„Kdykoliv budete chtít, tak si sem můžete přijít malovat. Aspoň to tu nebude tak opuštěný,“ říkal vesele.

„Dobře,“ vzmohla jsem se jen.

„Nechtěla byste mi to tu někdy ukázat? Vypadá to, že tu nějaký čas budu bydlet, a vůbec to tu neznám,“ zeptal se mě a já jsem na něho šokovaně pohlédla.

„To já nevím, myslím, že se brzy seznámíte a pak už nebudete mít problém se tu vyznat,“ mlela jsem úplné nesmysly!

„Tak znám tady akorát starostu a teď vás, malířko,“ říkal pobaveně a nespouštěl ze mě oči. Zrudla jsem.

„V pondělí je tady pálení čarodějnic, tak tam se seznámíte. Každý je na vás zvědavý. To víte, malá vesnice,“ říkala jsem, abych zakryla rozpaky.

„Vážně? To jsem tady způsobil takový rozruch?“ optal se a v očích mu hrál smích. Určitě o sobě ví, jak je hezký, to je na něm vidět.

„Hlavně kvůli baráku. Je moc hezký a tak by ho skoro každý chtěl,“ pokračovala jsem.

„Tak to mají všichni smůlu, hodlám si ho nechat. Takže říkáte v pondělí pálení čarodějnic. To mě zvete?“ drze se zeptal.

„Nezvu, jen vám to říkám,“ pokrčila jsem rameny.

„To je ale škoda, od vás bych se nechal pozvat rád, malířko. Máte jméno?“ zeptal se a mně v tu chvilku začal zvonit mobil.

„Musím jít. Mějte se,“ řekla jsem a vytáhla z kapsy mobil. Volal Roman. Chlap tam ještě chvilku stál, nedalo mi to a otočila jsem se po něm.

Roman mi volal, že se zdrží s holkami, že je bere na pizzu. Byla jsem docela ráda, že budu sama. Nějak mě ten chlápek rozhodil. Myslí si, že jsem slečna, k smíchu! Pobaveně jsem se usmála. Prý jestli ho zvu na čarodějnice, tak to asi těžko! Jednu chvilku mi přišlo, že se mnou flirtoval, ale na druhou stranu jsem se sama sobě vysmála. Určitě zrovna se mnou! Vypadla jsem zase nemožně. Nakonec mi to je stejně jedno, vždyť jsem vdaná. Večer jsem si pustila televizi a čekala, až se všichni vrátí. Z toho čekání jsem usnula.

V pátek ráno byl u nás hotový blázinec! Holky se jedna přes druhou pořád dohadovaly a myslím, že i kdybych měla čtyři ruce, stejně by mi nestačily! Romana chtěla nejen učesat, ale i nalíčit.

„Romčo, měla jsi vstávat dřív, vždyť jsem tě budila už po šestý. Teď tady všechny nervuješ!“ Říkala jsem jí mírně, když jsem jí dávala poslední pérko do vlasů. Slušelo ji to a moc! Udělala jsem jí takový půl drdol a sem tam nechala puštěný pramínek.

„Kdyby mě tady brejlovec pořád neotravoval, nemusím tady takhle vyšilovat!“ řekla na adresu Elišky. Ta si to samozřejmě nenechala líbit a okamžitě se do Romany pustila, až musel zasáhnout Roman. Teprve pak se obě uklidnily.

Když všichni odešli, sedla jsem si na židli a setřela si pot z čela. Tak to teda zase bylo! Pomyslela jsem si a začala pomalu uklízet ten nepořádek. Trvalo mi to skoro do jedenácti! Pak se přiřítila Andrea.

„V kolik máte tu akademii? Roman má napsaný od dvou,“ chtěla vědět Andrea, když viděla, že se chystám.

„Jo od dvou, ale já jdu dřív. Volala Romča, že jí musím pomoct s kostýmem, tak půjdu už v jednu,“ odvětila jsem.

„Už jsem si zjistila, jak se jmenuje ten krasavec,“ mrkla na mě Andrea a já jsem si až po chvilce uvědomila, o kom mluví.

„Richard Salák, je mu třicet osm a je svobodnej,“ pravila zasněně.

„Koukám, že jsi lepší než FBI,“ smála jsem, o tom, že jsem s ním mluvila na mém místečku, jsem mlčela.

„To si piš! Když mě někdo zajímá, zjistím si o něm všechno,“ smála se taky.

„V kolik půjdeme na čarodějnice?“ zeptala jsem se ji.

„Kolem šestý? Stavíme se pro vás… třeba tam bude,“ začala zase. Bude, jen ty to ještě nevíš – a já ti to neřeknu, pomyslela jsem si v duchu.

„Dobře, tak v šest,“ uzavřela jsem debatu a vzala si slabý svetr. Venku docela foukalo.

„Dneska se má stavit k nám na obec, za Romanem,“ pokračovala a vůbec jí nevadilo, že čekám, až se zvedne a půjdeme.

„Tak proto máš výstřih, že ti leze půl podprdy?“ usmála jsem se a představila si toho chlápka, jak jí civí do výstřihu.

„Že váháš! Musím ho na něco ulovit,“ říkala vážně a konečně vstala a šla ke dveřím.

„Ty jsi případ, já se z tebe fakt picnu!“ smála jsem se.

Akademie proběhla v klidu, děti byly všechny moc šikovné a hlavně jsem byla pyšná na mou Elišku. Na tu flétnu jí to vážně jde. Romča tancovala na moderní hudbu s holkami a taky to bylo docela fajn. Roman dokonce vstal, jak jí tleskal. Trošku mě mrzelo, že to neudělal i u Elišky. Večer jsme si všichni dali nanukový dost, Roman zatopil v krbu a docela dlouho jsme si povídali. Holky se překřikovaly, až mě z nich jednu chvilku bolela hlava.

„Tati, vážně se ti to líbilo?“ ptala se ho Romča aspoň po sté.

„Líbilo, byla jsi nejlepší a hlavně jsi z nich nejkrásnější,“ prohlásil vážně a Romana měla nos až ke stropu. Nevím, jestli je dobrý nápad, že jí tak pochlebuje. Elišce neřekl nic a přitom podle mě byla daleko lepší. Ještě že si hrála v koutku s barbínami a nevadilo jí, že ji táta tak nechválí. Po desáté se holky zvedly, že půjdou spát. Když jsem se vykoupala, šla jsem se podívat ještě za Eliškou.

„Maminko, mně nevadí, že mě taťka nechválí tak jako Romanu, hlavně, že se to líbilo tobě,“ dojala mě. A pak že jí to je jedno – není! To mě tak mrzí!

„Ale to ne, to víš, že ses taťkovi tady líbila. A pro mě jsi byla úplně nejlepší!“ řekla jsem jí něžně a pohladila ji po tváři.

„Vážně? Tak to se mi bude dobře usínat,“ rozzářila se jí ta její tvářička.

„To víš, že jo! Nejlepší a taky nejchytřejší,“ pohladila jsem ji. Bylo na ní vidět, jak jsem ji potěšila. Okamžitě si přitáhla peřinu k bradě a popřála mi dobrou noc a usnula. Vyšla jsem z jejího pokoje a chytala se do postele. Mám toho taky docela dost.

„Karol, přijď za mnou do obýváku,“ zavolal na mě Roman.

„Copak?“ zeptala jsem se ho a sedla si k němu na gauč.

„Ty ses nějak domlouvala s Andreou na čarodějnice?“

„Říkala, že v šest se pro nás staví,“ odpověděla jsem mu.

„Já musím dřív, musím na celý ten blázinec dohlídnout, takže jděte s ní, Petr nemůže, tak tam pak s holkami přijdeš,“ řekl a přepnul televizi na jiný program, kde dávali akční film.

„Dobře,“ přikývla jsem na souhlas.

„Chceš ještě nalít víno?“

„Asi ne, půjdu do postele, jsem nějaká utahaná,“ usmála jsem se na něho.

„Tak si ještě dej sklenku, nechci tu být sám,“ řekl a políbil mě na tvář. Objala jsem ho. Dneska mi bylo nějak divně, protože má táta narozeniny. Strašně mi chybí, a čím jsem starší, tím to je horší. Vím, že táta byl vždycky strašný pedant, ale určitě mě měl rád. Proto tak vyváděl, když jsem v šestnácti otěhotněla. Roman mě taky objal a políbil na ústa. Nastavila jsem je ještě na jeden polibek. Nějak jsem ho dneska potřebovala.

„Holky už spí?“ zeptal se mě.

„Myslím, že už ano,“ odpověděla jsem mu a začala mu svlékat tričko. Hladila jsem ho po tváři a dívala se do těch jeho hnědých očí. Dřív jsem je tak milovala.

„Zlato, krásně voníš,“ říkal mezi polibky. Pak jsme se milovali a mně se to po dlouhé době, po strašně dlouhé době líbilo. Užila jsem si to. Jen to, že jsem celou dobu před sebou viděla toho chlapa od paní Salákové, jsem ignorovala.

„Tak dneska to bylo super, Karol, dlouho jsi nebyla tak náruživá,“ komentoval Roman naše milování ještě, když už jsme spolu leželi v posteli a pomalu usínali. Neodpověděla jsem mu. V tu ránu jsem totiž usnula.

Víkend byl pracovní, oba jsme tak makali na zahradě, že večer jsme byli rádi, že ležíme u televize. Romana tak bolela záda, že jsem mu je musela namasírovat. A to se k nám v noci ještě přikradla Eliška, protože se bála. Spala jsem zkroucená jak paragraf a ráno jsem se sotva hýbala. Vstala jsem zase první, jak jinak. Udělala snídani a sama si uvařila kávu. Za chvilku se v kuchyni objevil Roman.

„Dobré ráno,“ pozdravil mě a dokonce mi dal i pusu.

„Dáš si kávu?“ zeptala jsem.

„Jo, to budeš hodná. Proč spí v ložnici Elis?“ chtěl vědět.

„Bála se, zdál se jí nějakej sen, tak přišla,“ odpověděla jsem. Roman si sedl ke stolu a vzal si namazaný chleba s paštikou, co jsem připravila.

„Včera jsme si mákli, viď?“ řekl a u toho jedl.

„To teda, ještě teď mě bolí ruce a vlastně celý člověk!“ vzdychla jsem si.

„Tak si dneska zajedeme někam na oběd, ať nemusíš lítat okolo vaření,“ překvapil mě a zároveň potěšil.

„To bude fajn,“ usmála jsem se. Nečekaně vstal a šel mě obejmout.

„Co se děje?“ zeptala jsem se celá zmatená.

„Nic, jsem rád, že tě mám.“ Usmál se a šel se ustrojit. Zakroutila jsem hlavou, někdy se v něm prostě nevyznám. Oběd byl super, vlastně celý den. Pak jsme si ještě zajeli na zmrzlinu a celkově mi bylo dobře. Večer Roman zatopil v krbu a já jsem se k němu se sklenkou vína přitulila.

Pálení čarodějnic

V pondělí ráno, až zase všichni odešli, jsem se dala do uklízení. Uklidila jsem obě koupelny, a dokonce jsem i všude vyluxovala a utřela prach. V poledne se naštěstí Andrea nestavila, za což jsem byla ráda, protože poslouchat ódy na Saláka se mi fakt nechtělo.

Po obědě se na chvilku doma ukázal Roman, přestrojil se a vyrazil na hřiště, kde pomáhal připravovat hranici. Holky se ukázaly kolem druhé. Romča hodila tašku do pokoje, převlékla se a utíkala za Romanem. Já jsem zůstala s Eliškou sama doma.

„Mami, v kolik půjdeme?“ zeptala se mě, když jsme spolu seděly nad úkolem.

„Půjdeme v šest. Teta Andrea se pro nás staví, a teď už piš, ať to máme hotový,“ odvětila jsem a kontrolovala, co napsala.

„Myslíš, že to bude tu čarodějnici bolet?“ zase se mě zeptala.

„Nebude, neboj, ale jestli nebudeš spěchat s úkolem, tak nestihneme začátek,“ zlobila jsem se, protože jsme u toho úkolu seděly už skoro půl hodiny! V pět jsem se začala strojit, vzala jsem si rifle a mikinu a na to si vezmu ještě vestu. Večer bude chladno, pomyslela jsem si. Pak jsem šla do koupelny a trochu se namalovala. Docela jsem prokoukla, i když je pravda, že po tom, jak mě tady ta nána Jolana ztrapnila, mám sebevědomí na bodě mrazu. Vlasy jsem si rozpustila a pořádně pročesala. Modrá mikina mi pěkně ladila k očím a tím, že jsem si je namalovala modrou tužkou, byly ještě výraznější.

„Eli, musíš si vzít ještě bundu, večer bude chladno,“ vrátila jsem Elišku, když scházela ze schodů a na sobě jen triko s dlouhým rukávem.

„Tak dobře mamko, už jdu,“ usmála se.

„Eli, a brýle si nezapomeň vzít!“ volala jsem na ni. Před šestou se stavila Andrea, zrovna jsme vycházely.

„Ahoj, kde máš Honzu?“ divila jsem se, že jde sama. Ona jen mávla rukou.

„Ani mi nemluv, šel tam už ve tři, volal mu Roman, tak hned běžel,“ říkala a já na ni zírala, jak je ustrojená! Boty na podpatku, bílé upnuté rifle a slabou riflovou bundičku.

„Prosím tě, vždyť zmrzneš,“ smála jsem se.

„Co ty víš, třeba mě někdo zahřeje,“ mrkla na mě. Aha, tak už jsem doma, vyfikla se kvůli Salákovi.

„Jedině tak oheň,“ utrousila jsem a zavrtěla hlavou.

Když jsme přišly na hřiště, zrovna zapalovali hranici! Ještě, že jsme to stihly! To by bylo Elišce líto. Roman stál hned u hranice, a jak ho Eliška uviděla, běžela k němu, on nás uviděl a posunkem naznačil, že ji pohlídá. Hledala jsem Romču, ale tu jsem nikde neviděla. Snad nic neprovede, strachovala jsem se. S Andreou jsme si šly koupit víno a já se pak šla podívat za Romanem a Eliškou.