Diogenova

lampa

Miroslav Šára

Copyright© 2021 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2021 by Miroslav Šára

Copyright© 2021 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-370-1 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-371-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-372-5 (PDF na CD)

Obsah

I  Botičský park

1

2

3

4

5

6

II  Mohavská poušť

1

2

3

4

5

6

III  Žlutý autobus

1

2

3

4

5

6

IV  Březník

1

2

V  Osmý kontinent

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

VI  Snář

1

2

3

4

5

6

7

8

VII  Stromy hoří modře

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

VIII  Jihosever

1

2

3

4

5

6

7

IX  Stabilizátoři

1

2

3

4

5

6

7

8

X  Mezi psem a strojem

1

2

3

4

5

6

7

8

9

10

11

12

13

14

15

16

17

18

19

XI  Světlo pohlcené, světlo odražené

1

2

3

4

5

6

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

I  Botičský park

1

Zazvonil jsem. Fádní plaňkový plot vyznačuje prostor, který už za pár minut začnu považovat za svůj domov. Trochu s tou informací zápasím. Můj první domov. Pro představu: příští týden uplyne dvacet měsíců od mé finalizace; když k tomu připočtu tři měsíce akcelerované evoluce, brzy mi budou dva roky. Bez vodítka se ovšem pohybuju pouhé čtyři dny.

Větve rododendronu se pohnuly nízko nad zemí, v první chvíli jsem měl dojem, že mě běží přivítat pes. Od nízké řadové vilky se blížil odhadem čtyřicátník. Můj nově přidělený otec. Myslím, že čekal někoho jiného.

„Hledáte…?“ hlesne, vzápětí se zarazí – a pochopitelně pozná, koho má před sebou. Má homobinéza je dobrá nápověda. Dívá se do očí svému objednanému plnoletému synovi. Na první pohled asi tak dvacetiletému. Možná dvaadvacetiletému.

Už jen jít po cestě zapadané tlejícím listím a jehličím a pokryté ostrůvky houbovitého mechu je zážitek. Pro nováčka, který dosud čekal v originálním obalu ve skladu, visel na háku jak kus zbouraného hovězího a v hlavě si promítal nekonečnou smyčku o standardech a novácích – a kromě toho plaval na stránkách jemu dostupných e-knih a snil o uplatnění, jež na něho čeká, to byla událost srovnatelná s plavbou Janovana Kolumba; už nikdy nebude nic jako dřív.

Čtyřicátník otevřel branku.

Pozdravili jsme se.

Podali ruce.

Otec se synem…

Tak dlouho jsem přemýšlel, jak se právě v této přelomové chvíli tvářit, až jsem nakonec obličej ponechal v základním nastavení.

Muž s bradkou zastřiženou do špičky vede přiděleného syna dovnitř do domu. „Tak tedy vítej, Jonáši, vítej doma,“ zopakuje několikrát, nejspíš aby sám sebe náležitě přesvědčil, že se stalo přesně to, o co před čtyřmi měsíci zažádal; z jeho strany to byla především okázalá snaha vyhovět Leně, dokázat jí, jak moc mu na ní záleží, v duchu byl ale přesvědčený, že se nedočká odpovědi. Ani kladné, ani zamítavé. (Byly chvíle, kdysi byl skálopevně jistý, ale většinou se zmítal v pavučinách nejistot. Je už takový. Na tom nic nezměnilo ani jeho komplikované ustrojení.) Kráčí po boku vysokého mladého muže, který si opovážlivě přivlastnil jeho rysy z let středoškolských studií. Nediví se tomu, podáním žádosti odsouhlasil hloubkové sdílení, vzájemné spříbuznění, ten cizí novák tím pádem musí být jeho právoplatný syn. Syn s licencí. Tečka.

Jak to asi přijme Lena?

Vilka je uvnitř až překvapivě rozlehlá.

Ve vstupní hale nás vítá štíhlá tmavooká žena, mám z ní zvláštní, těžko popsatelný pocit, napoprvé opravdu nedešifrovatelný. Má to logiku – s ní spříbuzněn nejsem, je to poněkud zvláštní situace; syn zrozený výhradně z otce. Budeme si muset na sebe zvyknout. Monitoruje mě hlubokým pohledem, tváří se mírně překvapeně, dotčeně i pobaveně – jako by se bránila uvěřit pocitu, že mě vlastně zná. Že jsem ji svým převlekem neoklamal.

Lena mlčky podává mému úředně schválenému otci nevelkou plochou krabičku. Starý omakaný obal má budit dojem, že se jedná o stařičký mobil, ale tohle pro změnu neoklame mě. Woma cítím jak pes kořist. Čerstvou stopu. Takže přece! Ecce wom! Běžný standardní homo sapiens by podobnou hračku u sebe mít neměl, to vím. Z bezpečnostních důvodů. (Jenže to bych tu pak neměl co pohledávat.)

„Přišlo potvrzení, má platnou licenci,“ řekne Bart a pohledem střelí z displeje na mě. Jako by mě chtěl před svou ženou obejmout a demonstrovat tak nově zaevidované pokrevní vztahy, ruce ale nedokáže zdvihnout náležitě vysoko. „Jonáš,“ podotkne alespoň. To jméno si vybrala Lena. Před lety. Pro syna. Rozpačitě se usmívám, podobnou situaci nelze nacvičit.

„Vítej doma,“ zopakuje Bart, tentokrát v ještě slavnostnější tónině.

V mé původní verzi by mi na prostředí nezáleželo, ale coby spříbuzněný konstatuju, že jsem měl z pekla štěstí. Park Botič – Milíčov, kam mě objednávka nasměrovala, není běžným místem pro přežívání; plně klimatizovaný park s vlastní zavlažovací vzducholodí – kropící konví, se stromy s naroubovanými přídavnými fotosyntezátory, s květy ošetřovanými letkami digitálních opylovačů, s mobilními větráky a podzemními nádržemi po okraj naplněnými ošetřenou, proto mírně namodralou pitnou vodou – rozhodně žádný obvyklý servis.

2

Už jsem se, tuším, zmínil, že z háku jsem slezl pouhé čtyři dny před expedicí; dva dny jsem se rozehříval a aktualizoval a přicházel k sobě; čtyřiadvacet hodin před nástupem do rodiny mě čekal zásadní pohovor. Instruktáž za přítomnosti vysokého komisaře (shodou okolností téměř dvoumetrového čahouna) a federálního zmocněnce z frankfurtské centrály NEU.

Setkali jsme se v bunkru pod kateřinským skladištěm poblíž pražského Jižního Města. „Wie geht es Ihnen? Doufám, že perfektně, Jonáši!“ oslovil mě dlouhán (dokonce věděl, jaké jméno mi má budoucí matka vybrala). Na sobě měl stejnokroj písčité barvy, košili s krátkými rukávy, usilovně se snažil budit dojem, že není žádný Dummkopf, nýbrž schopný stratég.

Seděli jsme u rozloženého pingpongového stolu, nahrazoval nám bar i tabuli, před námi tiše šuměly sklenky s blu-tonikem, v mističkách jsme coby dezert měli k dispozici vychlazené borůvky. „Znával jsem jednoho Blatenského. Spolužáka z gymnázia… Víte, Prahu považuji za svůj druhý domov, mám ji rád, pohodové, autentické město. Jedno z mála. Ukažte mi podobné. Dokonalá učebnice architektury,“ vykládal, jako bych mu mohl být nadšeným přitakávačem, nebo naopak poučeným oponentem. Co jsem mohl chytrého říct já? Že jsem rok a půl strávil zavěšený na háku? Že jsem si z dlouhé chvíle – i nutnosti být jednou v obraze – listoval knihami, prolínal jejich stránkami, napájel se odstavci, které mi připadaly obzvláště kouzelné, o to víc, že zdaleka ne vždy jsem byl schopen představit si pod nimi něco konkrétního? Že jsem do světa vykročil s externí identitou tvořenou ze sedmadevadesáti procent Bartem Blatenským a ze tří procent neidentifikovaným psem? Nic povzbudivého. (Navíc i to o mě určitě věděl.)

„Byl to vcelku neškodný podivín. Alespoň tenkrát před lety,“ pokračoval reprezentant NEU Joachim Morgenstern. „Jenže časy se mění – o technologiích nemluvě. A protivníci nespí, na to, prosím, Jonáši, nezapomeňte,“ kladl mi na srdce. Protivníci mi momentálně, přiznávám, byli ukradení. Byl jsem dole z háku! (Omlouvám se, že s tím hákem neustále otravuju, ale nevím, jestli si dovedete představit, co je to být skoro třiadvacet měsíců v závěsu. Má interní identita, snad mě pochopíte, se radovala jak malý kluk poprvé bez dozoru.)

Usrkávali jsme modrý tonik a zobali maličké, skoro černé bobulky. Polykal jsem sousta naprosto mechanicky. Na Bartovy chuťové pohárky jsem si teprve zvykal.

Joachim Morgenstern mi vysvětloval úkoly.

Pokorně jsem si je ukládal do paměti.

„Zvládnete to, Jonáši,“ poklepal mi dvoumetrový představitel znovusjednocené Evropy při odchodu na rameno, cvakl podpatky a vycouval od pingpongového stolu – i z bunkru pod skladem s mými mlčenlivými, dočasně polomrtvými kolegy.

Dostal jsem dva základní úkoly: s pomocí Bartova womu projít skrytou trasou z Prahy na vzdálenou, blíže neurčenou konečnou, do míst, jež běžné mapy nezobrazují, prostě až tam, kde mají být pouze lvi. A zároveň zjistit, jak se v genetickém kódu mého otce – tím pádem i v e mně (což prozradilo spříbuznění) vzala ta stěží pochopitelná tři psí procenta.

Stmívalo se. Když jsem pohlédl Bartovi do očí, všiml jsem si, že mu zlatě světélkovaly. Nejspíš mám totožné. Je fakt možné, aby se při pouhé tříprocentní psí identitě tak viditelně projevilo při stmívání tapetum lucidum na jejich sítnici?

Spát budu ve stísněném pokojíku na půdě, téměř celou noc budu přemýšlet o hlavním úkolu. O průniku do Bartova womu, verze deep-smartbook, takzvaného vševěda (z anglického Wise Old Man čili WOM).

Bart mě provádí po domě.

Lena rozestýlá postel v stísněném pokojíku hned pod střechou.

Dalo se do slabého deště.

Možná nad námi přeletěla kropící vzducholoď, stříbrný doutník, horizontální vodojem se sacími choboty.

Wise Old Man; Omniscient; Allwissend; Vševěd; Chytrolín…

3

Překvapilo mě, jak neuvěřitelně nevinně začaly Bartovy pokusy s womem, kroky, které natolik vzrušily evropskou centrál, že ji přiměly jednat. „Celé to na svět přišlo jako sled zprvu vzájemně neprovázaných kroků, náhoda za náhodou,“ konstatoval Bart. Neznělo to úplně přesvědčivě. V podtextu jsem cítil oprávněnou námitku Hariho Murakamiho: „ANI TY NEJMENŠÍ MALIČKOSTI SE TI NESTANOU NÁHODOU.“

Bart uvěřil středoškolské profesorce, která při jedné živé vyučovací hodině prohlásila, že v něm dřímá literární talent (tichého studenta si oblíbila). K odvážnému, potenciálně destruktivnímu tvrzení jí jako podklad postačilo několik rozsahem střídmých školních slohových pokusů na bezbřehé téma Příroda. Bart psal o lese, o výletech do pohraničních hor, kam Marek Blatenský s oblibou svého syna brával, o tátově práci dendrologa – paradoxně právě na stránkách formátu A4 popsaných roztřeseným, málo čitelným rukopisem (učitelka zásadně odmítala, aby studenti při jejích hodinách klikali na klávesnice a ochotně přejímali nabízené odstavce nastylizované vychytralými škatulkami, jak jim říkala); takže: na stránkách školních prací toho s tátou namluvil o poznání víc než doma; což si bolestně uvědomil zejména poté, když táta odešel a vrátit už se nemohl. Můj otec se nejprve nesměle pustil do povídky, v níž se znovu setká s tátou, to bylo hlavní téma jeho rané prózy; podvědomě ho stále ještě hledal, nic nepomáhalo vědomí, že smutek je přirozená reakce, že časem vyprchá – a že co se stalo, změnit nelze. Právě tohle zraňující konstatování mu vadilo nejvíc; drtilo ho svou deklarovanou odevzdaností, svou osudovou bezmocností, jíž dekorovalo pozůstalé (Bart nechtěl zůstat bezmocný, jenže přišel o oba rodiče: táta zahynul při dopravní nehodě, máma skončila v ústavní péči – přičemž na vině nebyl jen žal nad ztrátou manžela, nejen to jí trvale znepřístupnilo svět. Bart se jí v lecčems značně podobal…)

Psal do tlustého linkovaného sešitu (jak ho naučila staromilská profesorka), vzpomínky kombinoval s představami a stále odvážnějšími sny, psal a škrtal, přepisoval, občas propadal depresím, čirému zoufalství, z něhož vinil nebohou, již nežijící profesorku, že ho oklamala – aby vzápětí chytil nový prudký závan větru do plachet, najel na novou nadějnou strmou vlnu, s jejíž pomocí vystoupal až bezmála k nebesům; v těch chvílích si říkal: ne povídka, bude to román… Tlustých linkovaných sešitů v přihrádce psacího stolu přibývalo, děj se vlnil a komplikoval, vztahy prolínaly, sny získávaly na odvaze až nezastírané drzosti, prostředí, v němž by se osamělý syn mohl znovu setkat se svým tátou, se zpřesňovalo, modelovalo tak, aby obstálo před případným soudem verifikátorů; především si vyhrál se stanovením podmínek, za kterých by tátův druhý příchod na svět byl nejen samozřejmý, ale i logický…

Když už měl popsaný a proškrtaný dobrý tucet linkovaných sešitů formátu A5 a vrhal se do další z definitivních verzí, napadlo ho (čirou náhodou, jak se mě snažil ujistit), že by si mohl, a vlastně i měl, popsané stránky uložit do womu. „Chtěl jsem si je prostě zálohovat, nic víc,“ zdůraznil.

Následná odezva ho překvapila.

(Mě po pravdě řečeno ani v nejmenším. Nepřipadala mi nelogická, natož neočekávaná. Vševěd jednoduše pochopil, že v podobě Bartova textu obdržel detailně formulovanou žádost včetně podrobně stanovené diagnózy žadatele; takže mu nejen splnil přání, ale i demonstroval, jak iluzorní a zastaralé jsou představy o hranicích, o tom, co je a není reálné, o ostrých předělech všeho druhu…)

Wom zareagoval.

Wom zareagoval po svém.

Do bytu ve vybydleném paneláku nad pražskou Hostivařskou přehradou (Bart tou dobou ještě žil v třípokojovém bytě po rodičích) mu začal posílat návštěvníky; jak cestovní agentura klienty do cílové destinace, případně jako převaděč další skupiny utajených příchozích. Postavy z Bartova textu ožívaly – a poté, co se vymanily z inkoustové stopy na linkovaném papíru, poté, co se materializovaly, už je nemohlo nic zastavit. „Správně tihle fantové – a to ještě pouze za předpokladu, že bych si jejich návštěvu vědomě vyžádal –, měli u mě pobýt maximálně předpisových šedesát minut. Přesně v duchu zákonného práva na splněná přání. Jenže,“ Bart ztišil hlas, jako by nás mohl slyšet někdo nepovolaný, „oni v mé blízkosti zůstali i po limitu. Nechápej to úplně doslova. Všichni se nakonec zachovali jako kvartet mých prvních hostů – ti se rovněž nerozplynuli, jen si po pár hodinách vybrali jinou pražskou adresu.“

Jasně, došlo mi, Bartovo zálohování wom nevyhodnotil jako běžnou kratochvilnou objednávku z časů, kdy o podobnou mohl na Síti zažádat prakticky každý… Což dnes už nelze. Pochopitelně že ne. To dá rozum. Vševěd nepatří do každých rukou. Rozhodně ne… Stvořitelů nemůže být neomezený počet. Z bezpečnostních důvodů ne… Nebo snad ano?

Příliš nenadsadím, když prohlásím, že jsme s Bartem jedné krve, jednoho sdíleného nastavení, i jedné životní zkušenosti. Postupně jsem se začínal orientovat. I proto mě vzápětí napadlo: Co by tomu asi řekla Česká asimilační komise? Nebo Evropská osidlovací kancelář? (Velice bystré vnuknutí, měl jsem ze sebe radost.) „Co asi. Samí fantové, jeden jak druhý bez povolení k pobytu, natož s licencí. Něco takového se neutají. Takže mě vyhmátnou, je to jen otázka času, a přidusí. Dokonce vím kdy. Pozítří, v úterý časně ráno, za svítání,“ řekl potichu.

(Dodnes si nejsem jistý, jestli se skutečně bál, nebo jestli každé jeho gesto bylo součástí komplikovaného, promyšleného plánu…)

Rozhlédl se kolem sebe. Myslím, že nechtěl děsit Lenu. Zažila s ním otřesů víc, než je zdrávo. Nepoložil jsem žádný doplňující dotaz; byť jsem jimi začínal být plný až k prasknutí. Nad vším se jak atomový hřib či nebeská aura vznášela tvář Joachima Morgensterna. „Vidím, že se vyznáš, milý dvouročáku!“ Bart se nenadále pokusil o familiární tón, moc mu to ale nešlo. Bart byl odjakživa samotář, jeho chvilkové výbuchy zájmu o společnost byly pouhou obrannou reakcí, vždy když hrozilo, že mu samota dočista vypumpuje mozek. Možná právě tuhle slabinu wom odhalil – i když si nemyslím (jak už jsem podotkl), že výhradně lidumilné hledisko bylo jediným a skutečným důvodem štědré nabídky. „Jáchym mi vyšel nejednou vstříc, vždyť i díky jeho přímluvě tu mám dneska syna,“ prohlásil Bart viditelně nervózně. „Jáchym tě angažoval coby průzkumníka, jako svého druhu vyslance. Právě Jáchym to byl, kdo mi prozradil úterní zátah na botičské ilegály made in Blatenský; Jáchym zároveň s vysokou pravděpodobností stojí za chystanou přepadovkou… Německá jitřenka je prostě všude a u všeho. Ale brzy se dovtípíš, že jeho počínání má přísnou, vysloveně prušáckou logiku – zdánlivé rozpory se elegantně doplňují… Pamatuju na školní časy, když hrával sám se sebou šachy, na třech čtyřech i v íce šachovnicích najednou. Takřka nikdy se nestalo, aby jedna ze soupeřících stran odešla poražena; a že to byly duely na ostří nože. Protože remíza, jak Jáchym říkal, je častokrát mnohem víc než výhra. Je to o porozumění, o rovnováze, o Horatiově zlaté střední cestě: AUREAM QUISQUIS MEDIOCRITATEM DILIGIT, přičemž té lásky není nikdy dost, dodával na vysvětlenou… Byl bych opravdu moc rád, kdyby se tím dál řídil.“

Soustředil jsem se.

(V té době mi ještě nedocházelo, že to vše – nebo skoro vše – byla pouhá kouřová clona. Jíž se pravděpodobně nechal zaslepit i sám Bart. Pravidla vícestupňového jištění jsou neúprosná.)

Čas se krátil.

Bylo nezbytné toho načerpat mnohem víc…

Bart ke mně postupem času vysílal už jen úvody svých sdělení, pouhá první slova vět – zbytek se ve mně automaticky aktivoval a ukládal. (Jen málokterý syn si tak kdy porozuměl se svým nevlastním otcem.)

Takže:

Wom do tichého staromládeneckého bytu posílal jednoho fantu (fantovou) za druhým (druhou). Jednalo se: za a) o postavy ryze literární, smyšlené; za b) o postavy reálné, jejichž předobrazem byli žijící muž či žena (až se nakonec v bytě krátkodobě přeplněném různorodou společností objevila i sama Lena); a za c) Bart marně čekal na příchod osob reálných, ale již nežijících; jejich absence mi přišla vcelku logická, ale u Barta jsem s takovým názorem narazil. „Velice přízemní stanovisko, jen co je pravda. Tohle omezení si bezpochyby vymysleli a odhlasovali naši poněkud nedůvtipní europoslanci, to mi nikdo nevymluví,“ rozčiloval se Bart. Ani kategorii c) wom totiž nepominul, nenašel pro takový postup žádný legitimní důvod – jen ji ponechal ve svém nitru, takzvaně za sklem. „Kam ovšem běžní lidé nemohou,“ postěžoval si autor povídky (s románovou ambicí) – a znovu si postěžoval na frankfurtský parlament. Došlo mi, že kdyby poslanci zvedali ruce v obráceném gardu, nikdy bych tu nebyl, Barta nikdy nepoznal. (Na maličkou chviličku jsem zatoužil poznat to báječné město, Frankfurt nad Mohanem, a jeho dočasné obyvatele, kteří sem přibyli ze všech koutů Starého kontinentu.)

„Podobá se to hře, kterou za mě ovšem musí úspěšně dokončit někdo jiný,“ řekl Bart a upřel na mě dlouhý pohled poměrně zapadlých kulatých očí s mírně podrážděnými spojivkami. Protože: celé to nebylo jen o příchodech fantovských ilegálů, ale i o vzniku dějových konstrukcí navržených Bartem, o tvorbě jakéhosi alternativního světa, v jehož lůně, jak v náruči praoceánu, se zrodí když ne nový život, tak alespoň nové vztahy i způsoby uvažování (jež ovšem můj otec nesvedl popsat lépe než velice trestuhodně obecně).

„Copak o to, to by ještě nebyla tragédie. Horší jsou dluhy, které jsem nechtěně nasekal. Víš, i přání, myslím tím splněná a splnitelná přání, mohou ublížit, posvětit stav bezpráví či trvale nenaplněných očekávání… Někdy jde vysloveně o život.“

Probíral jsem se našimi propojenými paměťovými soustavami, byl jsem nedočkavý – a také nadšený ze své vzrůstající rychlosti rozhodování, ze své gradující schopnosti orientace a empatie.

Bart toužil znovu se setkat se svým tátou; poměrně komplikovanou ideovou konstrukcí (z hlediska klopotné přípravy, protože jinak systémem překvapivě jednoduchým) připravil půdu pro tátovo zjevení – to když do textu dodatečně implantoval stvoření tátova alter ega ještě za života Marka Blatenského. Což ovšem nebylo vše… Důvtipný a veleschopný a také náležitě necitelně hravý, až bezděčně krutý wom si pohrál s Bartovými utajovanými sny a obsesemi, s jeho neschopností navazovat běžné kontakty, s jeho nenaplněnými, nezralými představami o životě ve dvou (časem ve třech) – takže na scéně se zjevila coby fantová i jeho středoškolská platonická láska, kterou ve skutečnosti nepřesvědčil, nezískal, nezaujal, nevybojoval pro sebe, protože tenhle druh bojů nezvládal. Později – na pouhých osm dní – je na trojici doplnila jejich osmiletá umírající dcera Darka, již mohl zachránit pouze transport hluboko za sklo displeje – do nitra alternativního světa, do Lesní Osady v nekonečných hvozdech Osmého kontinentu, jak to místo zaslíbené, kde fantové a další oživení tvorové ničím netrpí – ani sami nikoho netrápí –, Bart pojmenoval. Zdánlivě kamsi až do končin, odkud Darka vzešla a kde svým opakovaným návratem měla dojít konečného spasení. Jako by, chudák holka, měla být přinucena opakovat i překonat něčí smrt (Bart se zprvu domníval, že se patrně jedná o analogii s osudy jeho táty, až se značným zpožděním mu došlo, že smolným předobrazem nebyl nikdo jiný než on sám). Zkrátka: až napodruhé se Darka mohla ocitnout skutečně doma.

„Copak fantové bývají nemocní?“ podivil jsem se.

„Co by nebyli. Nebuď takový byrokrat. Jsi můj syn, navíc novák s licencí; vím, můžeme ti být ukradení, asi jako dinosauři savcům nabývajícím na síle, ale takový ty nejsi. Ani většina z vás.“ Odmlčel se, aby nabral dech. „Fantové jsou přece také lidé. Uvědom si to. Se všemi právy, jež evropské populaci tak velkoryse garantuje Magna Charta Libertatum 2060… Proč tedy ne i jim? Je neudržitelné domnívat se, že oni jsou a zůstanou přeludy, hračkami pro šedesátiminutová pobavení, něčím ještě bezcennějším než kávoví roboti nebo vzdělané pračky či početné zástupy úžasných, to nijak nezpochybňuju, ovšem duchovně netečných a emočně nepoznamenaných algoritmů.“ Bart se zaplétal do množiny pojmů a obrazů, ale rozuměl jsem mu. Fantové v tuto chvíli byli stále ještě mimo zákon, v jakési trvalé karanténě, z níž mohli za určitých podmínek na hodinové vycházky. (I tohle byla kouřová clona, i když měla nebezpečně blízko k pravdě, k pravdě maličko znásilněné, o to ne méně tíživé.) Fantové se dokonce nemohli poměřovat ani s obyčejnými psy – natož s optimalizovanými psími exempláři navlečenými do pro lidi přijatelných, byť ve své podstatě diskriminujících homobinéz. V Centrální Praze podle Bartových slov prý působí stovky kanisovských příslušníků pořádkových sil a mentorů; spousta Pražanů si to neuvědomuje, nebo tomu nechce věřit…

Dcerka čeká na záchranu.

(Má nevlastní sestra.)

(Začíná mi docházet, že má botičská zastávka bude velice krátká.)

Darka čeká – a zároveň umřela.

Lena mu to nikdy neodpustí…

Bartův svět kolem mě vířil.

(Jak vstupní mlhovina. Všehomír několik minut po velkém třesku. Vše si musí nejprve náležitě sednout. Vytvořit fascinující puzzle. Leccos se prolíná. Vznikají nové základní stavební kameny. Nové prvky. I to možná vzbudilo pozornost Jáchyma Jitřenky, toho, kdo považoval, ale už nepovažuje, Bartoloměje Blatenského za pouhého neškodného podivína… Něco mi tají. Oba.)

4

Jdu spát. Na hladkou homobinézu si natáhnu směšně pruhované pyžamo. Přemýšlím o Bartovi, o Leně, o Joachimovi Morgensternovi, o sobě a dalších novácích, kteří v tuto chvíli startují ze skladištních základen a hákovitých katapultů k novým záchranným misím. Neviditelná armáda dnes a denně pečuje o své sebevědomé i zoufalé tvůrce, počet členů armády roste geometrickou řadou; v tom konstatování zní konejšivá empatická óda na nejnovější verze radosti – přesto nemohu ignorovat zneklidňující podtón, motiv plný rozporů.

Ležím na zádech.

Zírám do stropu. Na původní dřevěné obložení. Chvíli počítám suky. Jak malý chlapec toužebně očekávající příchod bůžka spánku. Suky připomínají vyhasínající souhvězdí. Dole šramotí tiché kroky. Bart a Lena. Nakolik se míjejí? Ještě se potkávají? Milují se? Důvěřuje zavlečená fantová dominantnímu standardovi? (Stále mi ještě není beze zbytku jasné, kdo vše můj nevlastní otec je.) Svět je ve fázi po další z formátovacích explozí, stavební prvky se snášejí k zemi na maličkých padáčcích; ono si to sedne, jistě že ano; ono si to nastaví pravidla, jistě že nová…

Asi nejvíc si lámu hlavu s Bartolomějem Blatenským; možná právě proto, že k němu mám díky spříbuznění o poznání blíž než ke komukoliv jinému. Připadá mi jako někdo ne vlastní vinou vyobcovaný; jako někdo, kdo to nechtěně musí hrát na obě strany… Stop! Jinak neusnu.

Spánek je nejen posilující, ale ve vhodném prostředí jak dělaný pro podrobnou probírku shromážděnými dokumenty. Jen tak si v té pohnuté historii udělám pořádek. V polosnění vnímám zdola první kroky navíc…; ale není to nic znepokojivého, zatím ne, soustředím se proto na rozbor obecné situace.

Ještě před Lenou přišla do Bartova bytu v paneláku Debra. (Pozor, svým způsobem zlomová epizoda!) Debra Hornová s rodinou. Formální hlavou seskupení byl sice Arno Horn, ale skutečně významná byla pouze Debra. „Ano, tohle byla důležitá návštěva,“ přiznal Bart. Opravdu jen návštěva – Hornům se jeho skromný, stísněný byt stal pouze průchozí, přestupní stanicí. Měli jiné představy o vlastním životním poslání, než aby je marnili coby kratochvilní společníci začínajícího spisovatele, smutného osamělce. Ostatně byl to Bart, kdo je nevědomky poslal dál, přes půl Prahy na severozápad, do Místodržitelského letohrádku ve Stromovce, kam ve svém rukopise zpočátku umístil průchod propojující Prahu s katastrem Osmého kontinentu (nenapadlo ho, že přechodovou komoru nosí celé roky v kapse nebo v batohu). Disciplinované Horny jeho literární instrukce nadchla; ta adresa jim připadala přitažlivá i důstojná.

Myšlenky skáčou jedna přes druhou, ještě nejsem jejich dobrý krotitel; i novák se má co učit, bez ohledu na zátěž externí identity (jako v mém případě).

Tátova alegizace.

(Tak ten krok Bart pojmenoval; pokud to byl opravdu jeho nápad… Podle alter ego… Oproti příchodu fantů a fantových, včetně čtveřice Hornů, se jednalo o postup ze své podstaty opačný. Bart se ponořil do let, kdy táta ještě žil, pro jistotu nadsadil jeho dendrologické zásluhy, do seznamu úspěchů včlenil také kynologické experimenty týkající se psí optimalizace. Takže ten vlídný, pokaždé dobře naladěný muž, o poznání společenštějšího než jeho uzavřený syn, nemohl chybět v seznamu významných osobností spojených s rozvojovou expanzí evropského kontinentu; a jako takový musel být v těch pionýrských letech alegizován. Aby se coby aleg zařadil mezi první osadníky, kolonizátory a kultivátory Osmého kontinentu. (Kde teď trpělivě čeká na avizovaný příchod syna; podobně jako Darka, jež v předpokoji, doslova pár kroků před celnicí, vyhlíží toho, kdo se jí ujme, aby jí pomohl zdolat závěrečné kilometry ke spáse.)

Ruch dole sílí. Nebude trvat dlouho a definitivně mě připraví o můj polovičatý spánek. Musím zrychlit, čas se krátí, už jen zbytek noci, pak ještě čtyřiadvacet hodin (spíš o něco míň) – a poklidné přežívání v lesním parku u Botiče dostane povážlivou trhlinu. Zažije otřes. Jak velký? Netuším. Protože ani Bart nemá jasnější představu. Ví jen, že přijdou. Členové kontrolní skupiny; pravděpodobně z České asimilační komise, možná i s přímou spoluúčastí evropských orgánů.

Právě Debra byla tou, která Barta rozsvítila.

(V tom spočíval avizovaný zlom.)

„Asi ti to nevysvětlím, musíš na to přijít sám.“ Bart zvolil slova opatrná. Ještě dnes vnímá Debřin příchod jako událost zraňující a zneklidňující; plál vedle té dokonalé ne-ženské jak pochodeň, vnímal ji, neskutečnou cizinku, jako svého nejbližšího příbuzného, až mu z toho bylo stydno; už se nedivil, proč ho máma milovala – a zároveň se ho bála, cítila odstup; byl jí mateřskou radostí i ztělesněním světa, jemuž nerozuměla a rozumět nechtěla.

„Hned první den, v první hodině po příchodu Hornů, jsme se s Debrou milovali. Bylo to neskutečně zvrácené – a současně nejprostší, nejpřirozenější věc pod sluncem. Ty jsi na mě čekal, opakovala, až tě zasvětím, až ti řeknu: Bartíčku, jsi v pořádku; jsi, to víš, že jsi, to jen s okolním světem to jde stále víc a rychleji z kopce…“ vzpomínal Bart na první setkání s dokonale vyprojektovanou bytostí, šitou mu na míru, zdánlivě nedosažitelnou, což bylo o to víc uchvacující. Moc víc mi toho už neřekl – jen malý dovětek: Debra na celou hodinu zamkla Arna, Bety a Cyrila (otce, matku a bratra) v kuchyni. „Za další dvě hodiny už ale byli všichni čtyři pryč. Tehdy jsem ještě mohl být na pochybách, jestli se nejednalo o klasické distribuované přání – byť tříhodinové, ovšem další dny a s nimi spojené události mě vyvedly z omylu.“

Především – Bart získal pocit, že má pevnou půdu pod nohama.

(Byť vstoupil na území s vlastnostmi dobře utajené bažiny či minového pole.)

5

Nové kroky, nové hlasy; v jídelně se shromáždilo sedm návštěvníků a Bart, přišla i dokonce Lena; dole je tak devět osob, z toho osm na zapřenou. Teď už jsem definitivně vzhůru.

Potichu jsem vstal.

A opatrně vstoupil na první dřevěný schod. Neprozradil mě, nevydal sebemenší zvuk.

Až dolů se mi jít nechtělo. Nikdo mě na sraz nepozval, synáček ať se prospí, poprvé ve svém podkrovním pokojíčku; ještě mi plně nedochází, že jsem tu doma, že se ve vile mohu pohybovat podle libosti. Na konci schodiště jsem se zastavil. Pootevřenými dveřmi se mi naskytl pohled do jídelny; okolo stolu se tam sedělo devět postav; samí dobří známí mého otce, ještě z časů, kdy žil v neudržovaném paneláku, ve kterém roky nejezdil výtah a na chodbách se modralo bídné nouzové osvětlení a od třetího podlaží vzlínal odér vařeného zelí a připáleného tuku. Pravděpodobně samí současní sousedé. Slova ke mně zalétala jak noční můry, nálada byla mírně stísněná, i když nikdo nevěděl, proč vlastně. Jak jsem pochopil, Bart se dosud nerozhodl, jestli před svými hosty promluví o úterním zátahu, či nikoliv. Nechce se mu vyděsit je, ale ani ponechat v nevědomosti; před očima mu tancují skvostné odstavce z MCHL 2060; čeho se tedy bojí? Zároveň v zádech cítí Jáchymův pohled, spolužáka vidí ve stejnokroji se záplavou hvězd plovoucích v modrém oceánu na náramenících; a také stojícího u soustavy šachovnic; zbytečně by své přátele trýznil, jde přece pouze o něho, o Bartoloměje Blatenského a jeho chytrolínskou krabičku; jinak by tu přece nebyl Jonáš. Jonáš je řešení…

Jasně že jsem.

Zítra touhle dobrou už bude wom v mých rukou, Bart se tak rozhodne. S vírou, že právě takovýto postup po něm Jáchym chtěl… (Že on sám si takový postup přál a Jáchyma angažoval do role poradce a vlivného našeptavače.) Odepřu si spánek v nadýchaných pokrývkách těsně pod střechou, půjdu proti proudu Botiče, za tmy, přesto bezpečně orientovaný. Má role syna počítá s jinými variantami než s odpoledními čaji na terase ve stínu tisů, nebo s postupným seznamováním se ženou, jež by ráda slyšela, aby ji dítě oslovovalo maminko; jenže já takový vhodný potomek nejsem; i Bart si toho je vědom.

Naslouchám – nevím, proč to dělám. Proč se místo toho nevrátím do komůrky pod střechou, na niž právě slabě bubnují kapky deště. Či pravidelné zálivky. Můj úkol je jasný, začne zítra večer, osmička vyvrženců dole v jídelně s ním absolutně nesouvisí. To jen mnou cloumají Bartovy zmatky a pocity odpovědnosti z narůstajících dluhů; jen si hrál – a jak to dopadlo.

Dole se baví o běžných starostech. (Jako bych si pod tím slovním spojením dokázal snad něco představit. Nemám tušení, jak žijí. V luxusním zeleném ghettu. Na břehu potoka, jehož vody stále ještě ožívají v textu české hymny: VODA HUČÍ PO LUČINÁCH… V tomto případě v Nuselském údolí, jaké již nikdo nepamatuje. Přinejmenším je zvláštní, že právě k Botiči se Bart a jeho fantovská grupa ve finále dostali. Otec je přesvědčen, že i s touto změnou může být spojena takřka až bájná postava Joachima Morgensterna; svého spolužáka vždy bezvýhradně obdivoval, jeho slovo mu bylo písmem svatým, už tenkrát ve škole, natož když Joachim povýšil do frankfurtských sfér (kam podle Bartova mínění lidé jeho typu jednoznačně patří); idealizuje si ho, to je zjevné; ovšem vyloučit opravdu nelze nic; co říkáte téhle náhodě? – nečekaný přesun k Botiči se uskutečnil týden po Darčině pohřbu. Forma odškodnění či bolestné? Nebo tu byli všichni podezřelí shromážděni pěkně v ústraní, pod dohledem, pod svícnem v zelené tmě?

Zazněla známá jména. Dívka s ohnivými vlasy až do pasu a rty zvýrazněnými zelenou rtěnkou vypráví o rodině Hornů. Může mě to zajímat? Mělo by, od počátku jsem byl nastaven na sběr informací, jsem čtenář, proč tedy ne taky posluchač… Rekonstrukce Místodržitelského letohrádku bude nutná. Archiv s časopisy Knihovny Národního muzea je poničený… Něco se na té nové adrese stalo, co, to nevím… Nějaký mužný hlas hovoří o zatčení. Hornovi zmizeli, v Místodržitelském letohrádku už nejsou, minimálně týden… Jiný hlas, vidím pouze temeno zavalitého blondýna, sdělení opravuje: žádné zatčení, jsou přece ve Vimperku. Na zámku… Jistě, uvědomuju si bleskurychle, také tam Bart ve svém rukopisu umístil přechodovou komoru, konkrétně: do nejstarší zámecké části, do mohutné Vlčkovy věže, součásti původního raně gotického hradu z poloviny třináctého století. (Cosi jako nenápadný dárek pro Bartova tátu: ve vimperském zámku totiž prožil své dětské roky.)

Bart je tichý.

Stále ještě váhá. (Vždycky byl mimořádně nerozhodný.)

Nic jim neřekne.

Jako by tento týden měla po pondělku následovat hned středa…

Jdu spát.

6

Odcházím do tmy, v kapse zajištěné zdrhovadlem mě stehenní sval s každým krokem laskavě naklepává unášený wom – nevím, jestli to mám od něho brát jako projev rozjařeného souhlasu, nebo zjitřeného odporu. Pondělní noc zalehla Botičský park, vysála veškerou zeleň a vilky zatlačila do černé trávy.

V zádech cítím Leniny oči.

Na nic se neptala, Bart celé odpoledne kolem ní kroužil po drahách s úctyhodným poloměrem, jako by si byl vědom, že jí právě vlastnoručně likviduje druhé dítě; přesto jsem si jistý, že Lena přesně ví, co se kolem ní odehrává. Možná nejen ona. Možná Bartovo včerejší mlčení nebylo projevem jeho nerozhodnosti; patrně jsem je chybně vyhodnotil.

Už jen to, že jdu ve stopách Leniných odpoledních procházek – nitkovitou stezkou kolem meandrů a umělé nádržky, ve směru od Újezdu k průhonickému zámku – je pozoruhodná shoda okolností. (Že by přece jen náhoda?) S Lenou, jak známo, nejsem spříbuzněný, má synovská role byla jen další z plejády her, jimiž se lidé oblažují a vydávají to za pokrok a duševní rozvoj a klíč k příští dokonalosti; a přes to všechno si můžeme být bližší než s Bartem. Počet vyměněných slov není důležitý. Krátce mi to hlavou blesklo při odpolední místy vzrušené debatě ve třech – a ještě intenzivněji nyní, kdy se její oči propalují do mých zad, kdy se mezi námi krátce pne téměř dokonalý most, po němž jak zmenšené karavany proudí nesmělá, ovšem zcela konkrétní vnuknutí.

Wom mě hřeje.

Wom mi něco sděluje.

Jenže teď ještě není vhodný čas na konverzaci; navzdory časové rezervě prchám do bezpečí…

(Wom vrní jak nasycená kočka. I zakňučí jak vděčné psisko.)

K zámku je to necelý kilometr na jih. Po pravici vnímám rybník Komárov, za ním seskupení prázdných rodinných domů se zaslepenými okny; vydávám se vlevo, k botičským meandrům v houstnoucím lese; překvapuje mě stále bujnější vegetace… Proč právě sem? Bart mi na otázku jednoznačně neodpověděl, pouze podotkl něco v tom smyslu, že pro vstup za sklo je ideální nerušené prostředí; nejistě se zmiňoval o lesních nebo pouštních plochách (tehdy mi to nedávalo žádný smysl, spíš jsem si říkal, jestli nejde o to, aby se Bartův wom ztratil, zapadl v houštinách a travinách a byl k nenalezení. „Ale wom přece bude stále s tebou!“ podivil se Bart mým úvahám. „Je to teď tvůj klíč a tvá zbraň,“ dodal významně.

Takže dobře: vstoupím do té věci – a zároveň si ji dál ponesu s sebou. Čemu se divím? Málem slyším Barta, jak nespokojeně glosuje, že jsem stejně úzkoprsý a nedůvtipný jako drtivá většina poslanců frankfurtského europarlamentu.

Odpolední debata nebyla debatou v pravém slova smyslu. Napětí zůstalo podpovrchové, bodavých slov nad stolek se džbánem sycené namodralé vody a azurového pudinku uniklo vlastně pomálu. Oba se se mnou loučili, každý po svém. Oba se svými nadějemi (které v případě Darky byly pochopitelně shodné, i když Lena by to nepřiznala; ne, ti dva už se jen míjejí – pouze zázrak by to mohl změnit).

Odpolední debatu jsem si v podstatě málem vymyslel, informační balíčky poletovaly za našimi lebečními kostmi – ovšem jinak jsme většinu času promlčeli. Dvoudenní syn, taková maškaráda. Ale třeba z něho nakonec bude posel dobrých zpráv…

Lena se rozrušila v samém závěru odpolední siesty, krátce před odchodem na svou pravidelnou procházku na trase Újezd – Průhonice podél Botiče. Bart zrovna cosi vykládal o právu fantů na sebeurčení a souvisejících jevech (opsaných z klauzulí MCHL 2060 týkajících se nováků), když se ozvalo: „Proč to dítě? Proč nemocné?“ Poprvé jsem spatřil svou nevlastní fantovskou matku s tváří poznamenanou zlostí. „To jsem se ti přece už několikrát snažil vysvětlit,“ pokoušel se Bart o obranu. Chabou. Všechny jeho argumenty byly stejně tak pádné jako diskutabilní. Až neudržitelné.

„Co sis, proboha, myslel? Že ti kvůli umírajícímu dítěti dovolí odejít?“ Lena vyřkla vážné obvinění. Nic takového by mě asi nenapadlo – a nejen proto, že jsem z pochopitelných důvodů silně ovlivněn Bartovými postoji. „Nepustili a nepustí. Zkazil jsi, co jsi mohl.“

Na dobrou půlminutu bylo slyšet pouze botičskou vodu, po nočním dešti (zálivce) mírně hymnicky hučící.

Bart znovu zaujal obranný postoj. Nemohl přece ovlivnit…

(Lena si zakryla uši a zavřela oči.)

Pak už uplatnila pouze jedinou poznámku. Při odchodu na procházku u branky podotkla: „Vím, že u nás fakticky pobyla jen pouhopouhých osm dní, ale mou duši poznamenalo celých vysilujících osm let. Takové detaily tě ovšem nikdy nezajímaly, tak proč zrovna dnes by měly. Pokaždé si vezmeš, co chceš, i mě jsi odloupl, naředil, pygmalionoval bez ohledu na mé mínění, na mé pocity a má práva… Když to nešlo po dobrém, tak tedy po zlém… Ještě před takovým půlstoletím by tě za to ukřižovali; visel bys na každé webové stránce,“ řekla, zavřela branku a odkráčela jako raněná gazela, jako královna dočasně zbavená trůnu.

Tma.

Zbytkového světla je pro mé tříprocentní tapetum lucidum žalostně málo, ale přesto se orientuju s jistotou, přesto své okolí vnímám se všemi podrobnostmi (možná mi také mírně vypomáhá turbinata, zprohýbané kostěné destičky s houbovitou vrstvou tkáně plnou nervových zakončení a čichových buněk, analyzující vdechovaný vzduch; u lidí má tento receptor pouhých sedm centimetrů čtverečních, zato u psů – tři sta devadesát; při mém tříprocentním psím angažmá by to mělo představovat turbinatu o rozloze asi dvanáct centimetrů čtverečních; rozdíl sice ne velký, ale přece jen změna k lepšímu).

Stojím pod neviditelnými stromy, v místě obzvlášť odvážného meandru Botiče. Lužní les vede svůj tichý trpělivý boj, po centimetrech zabírá ztracené území, brzy se vrhne na skelety domů u rybníka Komárova… Ale to je teď vedlejší.

Jsem v náruči zeleně.

(Jen dočasně a zejména zdánlivě odbarvené.)

Na lesní ploše.

Civilizace to ke mně má kilometr a víc…

Nerušené prostředí…

(K průchodu nepotřebuju vyrabovat archiv Místodržitelského letohrádku ani vertikálně prorazit Vlčkovu věž, Barte.)

Wom hřeje mé prsty homobinézou vytvarované do podoby chápavé ruky.

„Však už budeš vědět, jak si poradit,“ řekl mi Bart během neokázalého loučení. (Sám nejspíš nevěděl; v rukopisu o tom nepsal.)

Vím, jak si poradit, co bych nevěděl.

Jako by mě směroval vrozený instinkt. A nejen to.

Ano, svět se vzpamatovává z další z formátovacích explozí… A mně pomalu, ale jistě dochází, že hranice mezi včera a zítra byly dokonale setřeny; že dnes už nikdo nedohlédne tam, kde bylo ještě možné uvažovat o originálu či původní verzi…)

Šipka jak do maličkého rybníčku. Displej se slabounce rozzářila, zčeřila, nazelenalé soustředné vlnky záhy odběhly do stran – a plocha byla znovu hladká a tvrdá.

To už jsem byl za sklem.

(Pak už jen zbývalo s poslední viditelnou vlnkou vystrčit chápavou ruku a v prstech sevřít chytrolínskou krabičku – a vtáhnout ji k sobě.)

II  Mohavská poušť

1

I pro nováka jen malý krok. „THAT´S ONE SMALL STEP FOR A MAN – ONE GIANT LEAP FOR MANKIND,“ promlouvá za mými zády starou angličtinou – z hlubin léta roku 1969 – Neil Armstrong.

Jelikož představu jsem neměl žádnou, nejsem ani překvapený, ani zklamaný; bylo to jako sestoupit do mělkého sklípku pokrytého vrstvou měsíčního prachu; ve skutečnosti jsem teprve v předpokoji, zdaleka ještě nemohu hovořit o úspěšném přistání, jsem v čekárně s tmavě šedivými stěnami, na nichž jak drobné kazy ruší portréty. Poznávám pouze tiše promlouvajícího astronauta.

Opírám se o šedivou zeď. Je tu klid. Nejklidnější ze všech představitelných klidů. Jaký tu naposledy mohl být před stvořením světa… Bart opět sedí na terase, Lena právě na jedné ze svých nepostradatelných procházek míjí meandr, u kterého jsem v noci skočil do krabičkového rybníčku; Bart se snaží se mnou navázat spojení, cítím, jak se nervózně potahuje za bradku; přespříliš věří v kouzlo a sílu spříbuznění – a také moc psaného slova, jenže tak prosté to pochopitelně není, otče. Opačným směrem je trasování schůdnější, ale momentálně mám docela jiné starosti. Jsi nepředstavitelně netrpělivý, bojím se, že mě nakazíš…

Soustředím se.

Vnuknutí povážlivě prořídla. Tím předexistenčním prázdnem se nejspíš prodírají ještě obtížněji, než kdyby měla plout přes rozbouřený oceán. Vlny lze překonat, překlenout, zato prázdno je neskutečně mizerný vodič.

Máš pravdu, vzdálený Barte, prázdno je nevybíravý jedlík; než si mě tu službu konající člen posádky Traum-transportu vyzvedne, musím se stůj co stůj něčím zabavit.

Prostředí čekárny je příkladně tísnivé, jako bych se ocitl uvnitř rodinné hrobky; chmurné představy jdou jistě na tvůj účet, Barte, ale s tím teď nic nenadělám. Vedle Neilova portrétu, podobizny muže s hrdým úsměvem pokořitele zemského souputníka i nepatrným omluvným zábleskem v očích za to brutální pošlapání dalšího z panenských míst, se stěna neočekávaně rozšklebí obdélníkovou trhlinou, v níž okamžitě zaplane obraz na monitoru. Plný ohně a tříštícího se skla a skřípějících plechů a explozí, v nichž nářek obětí naprosto zaniká – pokud oběti měly vůbec čas zakřičet hrůzou z privátního konce světa. Ano, ožívá jeden z informačních balíčků, o jehož podrobnosti jsem nestál. Plně naložený kamion právě smetl na dálnici poblíž jihočeské obce Drhovle autobus; dochvátal k němu, rychlost vygradoval a zuřivě se vrhl po své kořisti. V autobusu mezi pasažéry seděl také Marek Blatenský. Vracel se právě z Vimperka. Možná ze služební cesty, možná z nostalgické výpravy proti proudu času, to mi Bart neupřesnil. Jen mi (a nejen mně) neopomněl zdůraznit, že k incidentu, u kterého se z hasičů i záchranářů stali nadbyteční statisté, došlo celý týden po alegizaci. „Táta to stihl,“ řekl Bart s úlevou, jako by nejen sám sobě, ale i netečné scéně, jíž se svět stává nejraději, uvěřil každé slovo. „O týden dřív projel Vimperkem na Modravu, odtud na Březník – a pod Luzným se dílo podařilo… Časem pochopíš víc. Spása!“ Bart vyprávěl, vzpomínal a podobal se náměsíčníkovi. Můj otec; nepozorný spisovatel; napadlo mě totiž zeptat se ho, proč táta nevyužil Vlčkovu věž (já nejsem rozostřený čtenář, to si nemůžu ve svém postavení dovolit). Bart na několik hodně dlouhých vteřin ztuhl, vysloveně zlotovatěl – ovšem pak s úlevou vynesl svou vítěznou kartu: Vlčkova věž – podobně jako Místodržitelský letohrádek – ve své době sloužila výhradně přijatým a odbaveným; adepti alegizace museli pod Luzný… Tečka.

2

Čekám. Pozvolný úbytek světla se podobá nastupující noci, ale je to klam; to jen prostředí se maličko zahustilo – a nenápadně, téměř až něžně, mě do sebe začalo přidávat, přimíchávat, vstřebávat. Poprvé ve své nedlouhé pasivní i aktivní existenci jsem si uvědomil, že nejsem jednotlivý artefakt; skládám se z miliardy drobných základních kamenů, střípků, krystalů či plošek, jež svými ostrými i měkkými hranami do sebe zapadají; každý z kamenů je vsazen na přesně dané místo orbity; je to cosi úchvatně znepokojivého – a přesto triumfálního.

Prostředí v čekárně má zrnitou konzistenci.

(Já rovněž.)

V tu chvíli nerozeznám, jestli ještě stojím, sedím, nebo snad ležím. Je to nepodstatné.

Přelévám se, jako bych si tím dodával kuráž, podobá se to usilovné plavbě na místě. Až nakonec přece jen vyplavu na vrchol vysoké šedé vlny – a naskytne se mi výhled: nejprve na dvě širé a do dáli ubíhající plochy. Ta první je žluto-karmínová, podobá se pouštní pustině, jež nenápadně přechází v nekončící – alespoň z mého pohledu – les. Zelená masa padá za horizont jak oceánský vodopád ve středověkých představách konce světa.

Tu a tam ze zlaté i zelené plochy vystřelují záblesky; snad příští vzkazy pro mě, možná jsou to živé body, přechodová místa; nelze ani vyloučit, že se přede mnou pohybují a o pomoc volají všichni ti, jež Bart ponechal sobě samým napospas na trase, kterou komponoval bez ohledu na vedlejší následky.

Je teď na mně, abych se postaral o nápravu – a Barta alespoň zprostředkovaně snesl až na samé dno, do nejhlouběji situované destinace. Takové je zadání.

Čekám…

Nad pouštní a vzdálenější lesní plochou stoupá namodralý kotouč. Obě ubíhající plochy se věrně zrcadlí na jeho povrchu, něčím je to až dojemné. V každém případě v tu chvíli zažívám nebývale intenzivní pocit, že oběma nohama vězím až po kotníky v závějích šedého prachu.

(V zrnité struktuře, z níž vše pochází – i v niž se vše navrací…)

V čekárně už nejsem sám.

„Herzlich willkommen mit deinem Weise Alt Mann, ja klar… Vítej na palubě, ty i tvůj slovutný Vševěd,“ slyším povědomý hlas. Okotvírač Morgen, jak se mi pilot Traum-transportu představí, se zdá být veselý chlapík. Bezmála dvoumetrový, v modrých džínách a světlé košili s krátkými rukávy, hovoří dokonalou češtinou pouze s nepatrným přízvukem. Vykládá cosi o detašovaném výsostném česko-německém území a o nadčasovém projektu srovnatelném snad jen s Noemovou archou blahé paměti, a to způsobem, jakým se obchodník snaží vetřít do přízně kupujícího. Během instruktáže instaluje ve zdi tvořené sypkým, přesto statickým materiálem, rozměrnou trubici – něco mezi hlásnou troubou a sacím chobotem kropící vzducholodě. „Alles ist bereit,“ hlásí spokojeně.

Šedé plíce čekárny se nadechují…

3

Vítá mě skvostné ráno. Nad dunami a skalisky se vznáší důstojný rudý balon. Morgen na mě čeká, přicházím k sobě vsedě u stolku na úzké verandičce prastarého dřevěného hotýlku, který uvízl jak loď za odlivu na písečné pláži; zdá se tu nepatřičný stejně jako jeho klienti čekající na své přidělené okotvírače, kteří je – za příznivých okolností – protlačí dál.

Na verandičku se vešlo pouhých šest stolků a dva tucty ratanových židlí. Jedna z nich vrže a chroupe pod mou předpokládanou váhou; cítím se skvěle, téměř přirozeně.

„Říkáme tady tomu Mohavsko,“ naklání se ke mně barman Ludwig. „Už si nevybavím, kdo a proč s tím přišel jako první. Zní to ovšem dobře. Mohavská poušť, končina sama pro sebe – a pro poutníky na cestách. S oázou zasazenou do pískoviště bez konce. Svého druhu memento. Ten někdo, kdo místu přiřkl název, se mi před lety snažil vsugerovat, pamatuju si to jako dnes, že pracuju v úplně posledním dochovaném hotelu z celkových sedmi, jimiž se kdysi pyšnila sedmikilometrová Las Vegas Strip, než ji zalil písečný příliv.“ Se slovem příliv Ludwig přede mě staví láhev blu-toniku a nablýskanou koňakovou sklenku.

„Na trvání!“ zazní od sousedního stolu. Muž středního věku a natolik nevýrazného vzezření, až ho podezírám, že se zahalil do důmyslně maskovací homobinézy, zdvihá číši s azurovým obsahem – a vzápětí se přidávají další. Dokonce i ti, co místo sklenek drží v rukou široké skluznice – právě se vrátili od jedné z nejvyšších dun v blízkém okolí.

„Kdo tě sem vyslal?“ chce vědět Ludwig.

Ocitám se v centru pozornosti, já, nejnovější z dočasných přírůstků.

Pohledem pátrám po Morgenovi; chci se ho zeptat, jestli je křestním jménem Joachim. „Jáchym? Ne, kdepak. Tak se jmenuje klient Wenda.“ Čili chlápek, který mi připil jako úplně první. „Toho času jsem Erich.“ Pak dodá: „Jméno svého patrona jim pochopitelně prozradit můžeš.“

Tak tedy Barta prozradím.

„Myslela jsem si to,“ ozve se ženský hlas. Mírně drhnoucí a skřípající, jako by té mluvčí na hlasivkách uvízl všudypřítomný písečný prach. Hlas patří třicítce sportovního typu: blondýna, chlapecký zástřih, malá pikantní prsíčka, útlé boky, dlouhé štíhlé opálené nohy v kraťoučkých bílých šortečkách. „Přece jen za sebe sehnal náhradníka,“ říká nevěřícně.

„Co by nesehnal, jinou možnost neměl,“ připomíná Morgen. „Jonáš vypadá způsobile, vždyť se podívej, mnohem mladší a schopnější verze,“ vykládá Morgen; jako by na trhu prodával koně. Chybí už jen, abych předvedl svůj chrup… Jitka se dívá. V její přítomnosti se bůhvíproč cítím nejistý; dívám se také, i když současně si říkám, že bych se dívat neměl, protože to není samo sebou, když letmý pohled způsobí tlak na prsou a zúžení dýchací trubice; Jitka jako by svou přítomností odhalovala nedostatky mé homobinézy… Cítím se poruchový; když jsem hovořil s Lenou, nic takového jsem nezaznamenal, pravda, možná proto, že Lena byla má dvoudenní maminka, ale i tak: čím se tahle hubená klientka liší? (Ó pardon, Jitka se mi představuje nejen jménem, ale i funkčním zařazením: patří k personálu, je to okotvíračka; do její gesce patří mimo jiné i případ Bartoloměje Blatenského. Teď už to tedy vím.)

Z terasy na opačné straně hotelu k nám doléhá vytrvalý hudební motiv. Akord se táhne jak transportní trychtýř, plazí se po okolních písečných přesypech, páří se se slunečními výboji tančícími na miliardách křemičitých zrn; anglickému textu to zjevně nestačí, umanutě opakuje hlášku o bláznivém démantu a vyzývá jej, aby zazářil…

Z hloubi hotelu přicházejí Karl a Čeněk, správci objektu, vrchní celníci a ceremoniáři.

„Bartoloměj Blatenský je buď blázen, nebo otrokář,“ prohlásí Čeněk místo pozdravu. „Ja, eine deutliche Gewalt; naprosté násilí,“ doplní pohotově Karl. „Příliš chvátá, to se krajně nesluší. Jestlipak víte, že do hodiny máte absolvovat slavnostní vyřazení – a pak co nejrychleji dál?“ sděluje mi. „To není zrovna příkladně korektní přístup. Spěšné zásilky nesnáším. Neberte si to osobně,“ dodal rychle.

Co na to říct…

„Netrpělivý, protože v hloubi duše naprosto nejistý cvok,“ rozhodne Jitka.

„Hodina je pochopitelně nesmírně relativní pojem. Rozlišujeme hodiny krátké – ovšem rovněž i hodiny dlouhé,“ mudruje Ludwig a leští jednu sklenici za druhou. Všichni tu dodržují modrou pitnou kúru, nejsem výjimkou. Hodina krátká, hodina dlouhá – a co já s tím…

„Naprostá neúcta k tradicím,“ prohlásí nenápadný Jáchym Wenda. „I v případě hodin nejdelších… Říkám vám se vší vážností: brzy tady z toho budete mít obyčejný průchozí resort, kdepak celnice rozhodující na základě moudrých, propracovaných analýz. Jednou – a nemusí to trvat dlouho – to tu zabalí, prohlásí za nadbytečnou ztracenou vartu a zasypou pískem, co jiného…“

„Propadáte panice, příteli,“ jemně ho upozorní Karl.

„Nebo – což by ovšem byla horší varianta – prostě jen závidíte; když ale někdo přijde opravdu bezvadně, náležitě připraven a ošetřen, pak expres odbavení není žádná zhůvěřilost.“

„Tak to ne, musím rozhodně protestovat! Křivdíte mi!“ Jáchym Wenda začal prudce máchat pažemi, hlas mu vesele poskočil o půldruhé oktávy. „Já prostě odjakživa, už odmala, preferuji řád. Podrobné, hloubkové, nikoliv nahodilé, odlidštěné posuzování, zohlednění celé plejády kritérií…“

„Prozradím vám tajemství,“ přerušil ho Morgen. „Na vše, co tak pečlivě popisujete, stačí necelá minuta, nadprůměrně komplikované případy si občas vyžádají skoro dvě, říkám skoro, protože sto vteřin nikdo dosud nepřekonal. To ostatní – dny plné relaxu, slunění, sjíždění duny, konzumace programové nabídky včetně hektolitrů modrého chlastu – to je jaksi navíc, to historicky vzniklo jako bonus pro adepty zatížené externími identitami, ovšem v současnosti již klienty nerozlišujeme, všem dopřáváme stejnou měrou. To je celé.“ Morgen se otočil směrem k baru: „Hej, Ludwigu, tady pánovi, prosím, něco ostřejšího. Vzpamatováka.“

4

Sedím v centru milé společnosti, čekám na slavnostní vyřazení. Jitka sedí vedle mě, připadá mi to jako zcela přirozený zasedací pořádek; cítím v sobě nezvyklé proudění, není to nepříjemné, jistě že není. Jitčina odlišnost od Leny představuje, řekl bych, jednu z mezí dokonalosti; přesto se mi zdá, že ty dvě ženy mají k sobě o poznání blíž než já s Bartem – navzdory spříbuznění. Je docela možné, vyplývá z bouře mých překotných myšlenek, že i ony dvě v sobě nesou poselství živého zřetězení. Vážně? Chtě nechtě jim musím přiznat (a co bych nepřiznal) hlavní roli v té úžasné lidské a post-lidské komedii (říkávalo se i post-faktické); my s Bartem patříme jen do zástupu pouhých asistentů a statistů (bojovně vysunuté brady na tom mohou sotva co změnit).

„Podobáš se mu.“

„Prosím?“

„Bartovi. To není jeho zásluha, to je podmínka.“

Nekomentuju její postřeh.

„Že ty jsi ještě nikdy žádnou ženskou neměl?“ zeptá se mě šeptem těsně před příchodem ceremoniáře – dnes tato role připadne Karlovi. (Němec dekoruje Čecha – a příště tomu bude naopak; tak to v téhle falešné americké poušti mají zařízeno.)

Jasně že neměl.

Jsem novák, na své první akci; bytost schopná procházet obrannými liniemi za sklem womu, s nimiž si standardní Autor neporadí. Ale o to teď nejde. Teď se tu vžívám do postavení bílkovinného panice, do jeho nejasností a skrytých nutkání a přání, je to něco…, nevím, jak to pojmenovat, ale vyhnout se tomu nemůžu; nejen proto, že Bart něco napsal a podstatná část jeho textu se stala závazným scénářem; myslím, že pouze o tohle nejde. Podobně jako jiní záchranáři startující ze základen v podobě háků i já musím prolnout s jeho pocity, zásadními životními situacemi, zažít jeho vítězství i debakly; nestačí si jen ve skladišti celé měsíce číst a číst a biflovat…

Okotvíračka se vžila do své role, do určité míry je na tom stejně, ovšem rozdíl je přesto viditelný, je o úroveň výš: má-li svým klientům otevírat oči, také ona je musí poznat a dokázat pochopit do nejmenších detailů (řečeno obecně).

Cítím zmatek v hlavě; jistě že ne poprvé. Jako by mě někdo obrátil nohama vzhůru a prudce mnou zatřásl – aby mi ze všech kapes a přihrádek a utajených šanonů vypadalo veškeré nepotřebné harampádí a já tak poztrácel zbytečnou zátěž. Cítím nával nepoznané emoce – v takových chvílích se ze sluhů stávají suverénní soudci; aniž by k tomu potřebovali ničivou revoluci.

„Úžasné,“ slyším sám sebe. Jitka se usmívá. Dojemný hodný chlapeček. Vyhnout se té etapě nemohl. Příliš zahlcený externí identitou – ale tohle prostě vydržet musí. Tak je to dáno. A ona je tu od toho, aby pomohla, aby nasvítila nový úsek cesty, aby dolila vysychající nádržku sebevědomí…

„Kdepak revoluce, v tom máš pravdu. Evoluce. Akcelerovaná, ovšem v rozumných mezích.“

Snažím se své okotvíračce porozumět. Bez toho to nejde. Stejně jako by bylo bláhové očekávat, že do mě poznání napumpuje jak vzduch do míče, že nainstaluje příslušný schválený softvér – a hotovo. Tak lze snad naložit s robotem; ale já jsem novák. Vyměňujeme si dlouhý pohled, natolik intenzivní a nepřerušovaný, až zavazující. Pro přesně stanovený časový interval, jehož finále mi žádné vnuknutí neodtajní. (Pod stolem se dotkla naše lýtka; bylo to, jako by mi homobinézu v tom místě kdosi vteřinově zmrazil – a vzápětí prostřílel salvami z autogenu. Evoluce si vždycky poradí. I s láskou a řetězením… Chybějí mi slova. Ty neopominutelné kódy – i často nadbytečné, zastaralé piktogramy.)

5

Mé slavnostní vyřazení – a odsun z pouštního ráje – se blíží mílovými kroky. Je mi úzko. Drtí mě dosud nepoznaný pocit ztráty. (Dokud Jitka neřekne: „Neboj, v podobných zrychlených případech okotvírači či okotvíračky své svěřence doprovázejí za další obrannou linii. Času máme dost.“)

Ráj není pustina posetá miliardami démantů. Ani slunce zavěšené nad křemičitými vlnami. Ani příjemné posezení v baru na dohled úctyhodné duny… Je jím žena. Tak je to. Víc ze sebe nevymačkám. Ještě ne.

Čas je podivná veličina.

Myslím, že vymyšlená.

Myslím, že jimi vymyšlená z nedostatku představivosti a schopnosti vcítění.

Nicméně i tak je moc dobře, když je ho před vámi dost.

Několikrát se vzájemně dotkneme prsty položenými na desce stolu.

Na zadní terasu, v tuto hodinu již částečně v hojivém stínu, muzikanti právě tahají své instrumenty: tubu, housle, klarinety, trubku, harfu, trubkové zvony… Neodvažuju se byť jen tipovat, jestli jde o přípravu orchestru, nebo o stěhování skladu hudebních nástrojů.

„Budeš to mít se vší parádou,“ usmívá se Čeněk – na chvíli se u nás zastavil. Aby mi to zvěstoval.

U vedlejšího stolu právě vrcholí debata o devastujících účincích přání; Ludwig, Wenda a černovlasá dívka Jolana se nemohou shodnout – zejména v otázce limitů. Ludwig se projevuje jako benevolentní romantik. Wenda jako úzkostlivý byrokrat. A Jolana – té jsou názory jejích společníků k smíchu. „Celé je to šílená hloupost. Pitominy pro duté hlavy. Slepá ulička… Každý se chová jak zamindrákovaný solipsista, který si obsedantně namlouvá, že už to tak je, že to on je právoplatným stvořitelem… A nikdy jinak! Pryč s tím!“ Wenda namítá, že není třeba být až tak kategorický, že stačí vybalancovat pravidla… „Milá dámo,“ usmívá se Ludwig; dobrá nálada ho zjevně neopouští. „Milá dámo, odhoď to všechno, zadupej do země, znárodni vševědy do jednoho, ne pouze tak polovičatě, jak se to dělává, upal je na hranici jako každého předčasně narozeného bystrozrakého, nazvi to všechno virovou úchylkou, duševním zmrzačením a já nevím, jak ještě – a co zbude? Pouhá fádní poušť. Písek, písek, samý mrtvý písek. A po nás ani vidu ani slechu…“

Debata pokračuje.

Jitka mě na chvíli opustila; o něčem teď debatuje s Morgenem, poměrně vzrušeně; ale až se vrátí, bude se opět profesionálně usmívat – a já cítit zneklidňující mrazení v zádech, ve slabinách…

Ztratil jsem vodicí nit. Debatující zpracovávají Nietzscheho tvrzení: BŮH JE MRTEV. „Je otázkou, jestli to měla být dobrá, nebo zlá zpráva; jestli i dnes je to dobrá, nebo zlá zpráva. Jestli Nietzscheho poznámka nesvědčí o tom, jak moc si uvědomoval nebezpečí černých děr v lidských duších,“ podotkl vzdělaný barman. „Hezky řečeno, jen co je pravda; jste poeta,“ uznal Wenda. Dívka mlčí. „Friedrich, jak známo, prohlásil také: JE ČLOVĚK OMYLEM BOHA, NEBO BŮH OMYLEM ČLOVĚKA?“ Ludwig krčí rameny. Wenda svou poznámku nerozvíjí – buď chce zůstat jinotajný, nebo jen prostě neví, jak dál. Ozve se Jolana: „Tahle diskuse je od nikam k nikam. Je jasné, že teď hovoříme o nepsané koalici, bez níž je rovnovážný stav pouhou iluzí… Případně lze připustit, že jsou platné oba omyly současně, a tudíž že nastal stav, který jsi před chvílí, Ludwigu, zmínil: není nic, není tvůrce, chybí subjekty a objekty stvoření, k mání je jen něčí dohasínající mysl, již definovat neumíme.“

6

Dnešní ceremoniář Karl nese na sametové podušce v průměru asi deseticentimetrovou matně stříbrnou placku s reliéfem podivné vousaté tváře, netroufám si určit, jestli předobrazem byl standard, nebo pes. „Diogenes, je to Diogenův řád,“ napovídá mi Morgen.