SYMPOSION

Miroslav Jandovský

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1993 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2015 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-177-6 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-178-3 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-179-0 (PDF na CD)

Miloš.

1. KROKODÝLOVÉ.

2. VEDEME ŘEČI.

3. KYTICE PRO ŽENU.

4. DŮVĚRA.

5. OBĚŤ KRITIKY.

6. O SMÍCHU.

7. POHANŠTÍ BOHOVÉ K NÁM POŘÁD PROMLOUVAJÍ.

8. OBRAZ.

9. KONEČNĚ NA NĚ DOŠLO.

10. PROSTÝ ŽIVOT.

11. POLITIKA.

12. MAPA.

13. PROČ?

14. JE ŘEČ O KAMENECH.

15. KAMENY MLUVÍ.

16. SLOVO O VÝKONECH HOUSLOVÝCH SÓLISTŮ.

17. SYMPOZIONISTÉ.

18. NÁŠ PES MÁŠA.

19. SENEKA.

20. O ILUZÍCH.

21. O BUDOUCNOSTI NIKTERAK RADOSTNÉ.

22. TĚLO.

23. KNOFLÍK.

24. STESK PO ZAROSTLÉM CHODNÍČKU.

25. LÍVANCE PODLE KNĚŽNY.

26. SPOR O NÁROD.

27. KŘIŽOVATKY.

28. O NIC NEJDE.

29. PROŽITEK.

30. NAKONEC DOŠLO NA MORÁLKU.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Miloš.

 Miloš je sochař. Jeho robustní ženské postavy byste našli na různých místech Evropy. A taky je výborný malíř, jenže tím se nechlubí. Ani sochami se nechlubí, hodnocení přichází samo, jaksi mimoděk. Občas koukám z patra ochozu nad jeho atelierem na binec dole, na sádrová torza, na skicy, které zaplňují plochy balicího papíru, na kusy kamene, mramoru i jiných poctivých sedimentů a vyvřelin a vedeme řeči. Tady nebo jinde v domě. Do řeči vstupuje Marie svými zkušenost vyjadřujícími postřehy. Žena umělce, je-li zaujata dílem svého manžela, se spontánně stane zažitým znalcem umění.

 Co má člověk říkat, když se chvíle krátí? Chvíle, která ho spojuje s druhými lidmi? Má vystoupit jako mudrc, který na konci dělá bilanci? Ne. Řeč se vede tak, jak jde život. Na přeskáčku. Tu se zastaví u detailu, tu přeskočí jednu a druhou terénní vlnu, ty si pak vyber, nebo si to všechno v hlavě srovnej. Ale ani ne v hlavě. Taková chvíle se nehodnotí, o ní se nerozumuje. Prostě je a dost.

1. KROKODÝLOVÉ.

 „To ti musím povědět,“ říká Miloš a směje se. Marie se přidala, jde proto o příhodu, která má v rodině svoje místo.

 „Mám kamaráda,“ možná že řekl přítele, možná že ne. Berme ho přesto jako kamaráda. „Víš, kde je Nelahozeves?“ Přiznávám, že vím. Dokud neudělali dálnici, jezdil jsem kolem každý týden, nikdy jsem však nezastavil.

 „Pracoval v tamějším zámku. Už si ani nepamatuju na čem. Žil tam venku a snad mu bylo dobře. Já jsem tam taky nějaký čas pracoval na restauraci interiérů. Bylo to v době, kdy každá práce byla dobrá. A tenhle kolega měl dceru. Má ji patrně pořád, ale minulý čas se k vypravování hodí. Jednou týdně za ním z Prahy jezdila v trabantu. On, když měl čas, sháněl plody, které vyrostly na stromech i jinde, a zavařoval. Takový domácký člověk. Dělal kompoty, aby si rodina užila. Ona v sobotu přihrkala, naložili to do vozu a všichni byli rádi. Tenkrát k těm zavařeným třešním dali do vozu ještě pračku, i ta se do trabanta vešla. A bylo to.“

 Takže jde o automobilovou příhodu. Vidím, že dobře skončila, protože se oba moji hostitelé usmívají. Usmívám se tedy i já, i když zatím nemám čemu. Trabant plný kompotů, no dobrá.

 „Před Líbeznicemi, to je kousek od Prahy,“ ujišťuji, že to tam taky znám, „proto víš,“ pokračuje, „že je tam rovná, přehledná silnice. Tak na téhle naprosto přehledné silnici jeho dcera havarovala. Bez zjevného důvodu náhle sjela do příkopu. Nikdo ji neohrožoval, počasí klidné, žádný myslitelný důvod na obzoru, jenže byla v příkopě. Trabant se musel silně rozlítit, protože na protest vůči jejímu jednání shodil karoserii, kompoty rozházel po okolí a řidičku pochroumal.“

 „To taky znám,“ skočil jsem mu chtivě do řeči. „My jsme tam taky jednou bourali, jenže to bylo v zimě, náledí a smyk řidiče jedoucího v protisměru.“

 Poposedl, jako by nesnášel chlubivé vstupy do svého příběhu. Jenom podotkl, že to určitě nebylo v době rozvášněného trabantíka.

 „Policajti tam byli hned. Trabant jistě nabízel pohled, který sliboval kruté postižení řidiče. Taky ji hned dovezli do nejbližší nemocnice. Věci, které z té trosky vypadly, poctivě naskládali do pytlů, karoserii usadili tam, kde bylo její místo, a někam to všechno dopravili.“

 To je normální, říkám si už jenom pro sebe. Mne taky hned zavlekli do špitálu. Pamatuji se dosud na půvabnou lékařku, která tam kontrolovala stav mé kostry. Chtěla mi brát krev a musel jsem se zapřísahat, že jsem to zlikvidované vozidlo neřídil.

 „Teď to přijde. Policajti museli řidičku vyslechnout. Co vás, paní, tak vylekalo, že jste do toho příkopu tak rychle vletěla? Tahle otázka se pořád obměňovala. Znova a znova. Ona, že nic. Ale jděte. Něčeho jste se přece musela leknout. Ona zase, že se ničeho nelekla. Trabant že projevil svobodnou vůli tak nevhodným způsobem. Ale proč? Byla v tom nějaká náhoda, kdo ví proč. Pak přišla otázka, která ji uzemnila: Co takhle krokodýl, paní, vzpomeňte si. Nelekla jste se krokodýla?

 Teď se nešťastná řidička, která nevěděla, v jakém stavu je její popojíždědlo, dozvěděla, že se možná lekla krokodýla. Na silnici před Líbeznicemi, pár metrů od Prahy. Dlouho jí trvalo, než se ujistila, že netrpí halucinacemi, že policisté jsou zřejmě střízliví a že se na krokodýla ptají vážně, i když smysl otázky se jí zdál být zcela nesmyslný.

 Odcházeli od ní neuspokojeni a dá se říct, že její stav byl po tomto výslechu horší než před ním.

 Pak policisté vyzvali jejího otce, aby si trabanta vyzvedl, nasadili karoserii přibližně tam, kde měla být, uznali, že je to schopné vlečení, tak jsem tam zajel, zavěsil lano a táhl tu věc k němu do Nelahozevsi.

 Co se rozbilo, zůstalo ve škarpě, co se nerozbilo, to vyložíme a někdy zase do Prahy odvezu, říkal kamarád, když jsme náklad z trabanta vynášeli. Byly tam však navíc dva pytle. Jutové pytle od brambor. Kde se to tu vzalo? říká zamyšleně kolega. Koukl dovnitř a úlekem div neupadl. Krokodýlové! zařval. Nechtěl jsem věřit svým uším, ale měl pravdu. V pytli byli dva krokodýlové. Jak se později ukázalo, dva varani, asi metroví. V druhém pytli třetí.

 Tak to mne podrž, říká, když se z toho úleku vydýchal. Ti policajti opilí nebyli. Jenže kde se v tom trabantu vzali tři krokodýlové, když jsme mimo kompoty naložili jenom pračku?

 Dál už musela přijít ke slovu jenom logika se svou nedoložitelnou pravděpodobností. Tiráci přece cestují světem a vozí někam něco, co jinde není. Asi vezli tahle zvířata, která jim cestou pošla, a proto se jich zbavili. Vyhodili je do příkopu v místech, která byla později zaplněna sklenicemi zavařených kompotů. Možná že to bylo tak, možná že jinak.“

 Zvláštní, do jakých situací se může člověk dostat, aniž tuší, kde je jejich příčina.

 Co s tím? Sedíme a uvažujeme. Něčí smůla se nás letmo dotkla. Překvapení, které vyvolá smích nezúčastněných. Krokodýlové!

 „Tváříš se, jako by ti to vypravování bylo proti mysli,“ řekl po chvíli Miloš.

 Uvažuji nad otázkou.

 „Chybně hodnotíš výraz mé tváře. Jen jsi mi připomněl jinou příhodu, zřejmě téhož typu. Pan Chabrol jde po chodníku. Nad ním ho z balkonu pozoruje paní Matylda. Jak se naklání, shodí květináč, který se rozbije panu Chabrolovi u nohou. Taky náhoda, taky vzrušení. Jaký je rozdíl mezi rozbitým trabantem a květináčem, tedy příhodou vylíčenou v jednom z románů Anatola France?“

 „Rozdíl je tu značný,“ ozve se Marie. „První je příhoda ze života, druhý je literární fakt. Vymyšlená záležitost, která má v ději určité místo. Představuji si, že to je důvod k seznámení se té dvojice. Paní, která vrhá květináče, má důvod k omluvě a tak dále. Autor metal květináči s nějakým záměrem, dost prostoduchým, takže asi nešlo o Anatola France.“

 Uvažujeme.

 „Takže skutečná událost, jak se někde na silnici přihodila, je méně významná než v románu vymyšlená a vylíčená příhoda?“ říkám.

 Marie se uchechtla.

 „Ve chvíli, kdy míří do příkopu, si může řidička jen s opovržením vzpomenout na padající květináč.“

 „Srovnávat to nelze,“ řekl Miloš po chvíli. „První příhoda patří do proudu života. Dotyčná slečna si mohla škaredě natlouct, a jak Marie správně řekla, všechna literaturu jí v tu chvíli mohla být ukradená.“

 „A druhá?“ ptala se Marie. Že ji pochválil, chápala jako samozřejmost.

 „Druhá? Už jste to řekli. Druhá je konstrukce. Pád čehosi do cesty toho románového hrdiny má v ději nějaké, předem zakalkulované místo. Samozřejmě v naznačených souvislostech, které nejsou prozatím zmíněny. Čtenář však ví, že o něco půjde, protože jenom v Praze mohou lidem na hlavu padal balkony bez zjevné příčiny. Náhoda je vždycky náhodou pro někoho. Pro dalšího je to nutnost. Proč ta paní uvedla květináč do pohybu, bude zjištěno později. Na to, proč sletěl trabant do příkopu, se taky přijde. Slečna patrně zanedbala údržbu. Nebo prostě nedávala pozor. Květináč je tady jenom jako důvod pro rozvinutí příběhu.“

 „Tak nám řekni, co bylo na té banální příhodě směšné. Proč jsi ji tady, Miloši, připomněl,“ zeptala se Marie.

 Zdálo se mi, že Marie manžela doběhla. Jenže on se nedal.

 „Kdybys nad vším takhle uvažovala, nikdy by ses nezasmála. Smích je mimo logiku. Cosi navíc. Zřejmě jde o něco nepatřičného. Proto osvobozuje, protože jde mimo hru. Tím myslím dobrý smích, který vylučuje zákeřné, snižující pohnutky.“

 „Člověk nemůže připomínat jenom hrdinské, výlučné činy. Těch je tak málo, že by musel jenom mlčet i v případě, že by se na ně specializoval. Žijeme přece ve standardním, všedním prostředí a naše činy jsou taky toho druhu. Konec konců všechno nestandardní, výlučné a výjimečné je vlastně nežádoucí, protože ruší náš klid. Nepřejeme si požáry a záchranné akce hrdinů. Tíhneme však ke vzrušivým vypravováním o nich. V tom je jakýsi rozpor. Chceme vzrušení, ale běda, kdybychom je měli sami prožít.“

 „Jak však dosáhnout toho, aby člověk, který je zkušeností veden k tomu, aby se nevyjadřoval, aby uhýbal událostem, počítal na lávce ovečky, se najednou rozhodl jednat?“ ptám se a ani to nemyslím vážně. Přece jde o to jen tak sedět a přátelsky mařit čas.

 „O to nemusíš nijak usilovat. To už je v člověku, že se rozběhne, když zjistí, že je k rozběhu čas. V každém tiká budík činu.“

2. VEDEME ŘEČI.

 „Krokodýl,“ říkám zasněně, „nevyniká tohle zvíře mimořádnou žravostí?“

 V tomhle zeměpisném pásmu nemá příliš mnoho lidí osobní zkušenost s krokodýly, proto i můj bratranec a jeho žena podmíněně souhlasí. Může a nemusí tomu tak být.

 „U nás tak lidé říkali jedné dámičce, která byla známa mimořádnou žádostivostí. V přeneseném slova smyslu žravostí. Jenže nepožírala misionáře,“ dodávám nevěda, zda si krokodýl libuje nebo liboval v nositelích této ušlechtilé profese. Z mé strany však šlo asi o stejný klam, jaký se po naší vlasti šířil o industriálních učitelkách a žralocích v Jaderském moři.

 Na stole, o který se opírám lokty, leží proutěná ošatka s koláči. V hladké stolní desce se rýsují jednotlivé vrstvy dřeva.

 V živém kdysi organismu proudily životodárné šťávy. Objíždím tu strukturu prsty a dívám se na protější stěnu. Minule tam visela krajinka s koutem lesa, teď je tam portrét dívky, který povzbuzuje fantazii. Co na ní chceš vidět, to tam je.

 Miloš se na mne dívá zpytavě, Marie podezíravě vytušila, kam chci vést řeč, a předešla mne.

 „Tys měl taky něco s prostitutkama, nebo neměl?“

 Byla to otázka, která mohla být položena jenom v tomto soukromí. Odhadoval jsem, jak daleko by bylo slyšet moji ženu, kdyby zazněla v její přítomnosti. Pravda je, že jsem v tu dobu psal příběh o bankovním úředníkovi a prostitutce, rukopis tlí kdesi na polici, přehlížen nic netušící literární veřejností.

 „Měl, neměl. Rukopis jsem nedokončil. Příběh se slibně rozvíjel, ale pro nedostatek podkladů jsem od něj upustil. Alespoň prozatím. Ještě se k němu vrátím.“

 „Kolik lidí už psalo o prostitutkách! Byla by z toho rozměrná veřejná knihovna,“ mávl rukou Miloš. „Kolik lidí už psalo o psech. Každý, kdo umí psát a má psa, píše historky o tom, jak ho pes miluje.“

 Jeho odbočku ve směru pes přítel člověka jsem bral jako laskavou paralelu. Zatím jsem však nechtěl u psa zůstat. „Téma profesionální láska však přitahuje pořád. Tahle profese má v sobě jakousi záhadu. Nějaké tajemství. Kouzlo, nebo co.“

 „Prosím tě,“ odsekla Marie, „jakou záhadu?“

 „Myslím na záhadu lidské duše. Její opalizující přítmí. Kořist smyslů pod bičem veřejného mínění. Konflikt svědomí.“

 Miloš mne však nenechal domluvit. „O tom se už toho tolik napsalo, že na něco originálního nemůžeš přijít. Znáš nějakou dámu toho druhu?“

 Odpovídám, že se při psaní o lásce taky nemůže přijít na nějaké převratné novinky, a přece se toto téma trvale drží v popředí čtenářského zájmu. Pokud jde o mou znalost prostředí veřejných domů, jak se kdysi říkalo nevěstincům, přiznal jsem, že nemám osobní zkušenost, i když bych některou z dam tam pracujících rád poznal. Z důvodů ryze odborných, dodávám.

 „Nech se zaměstnat v takovém domě, třeba tam dělej šatnáře a po čase můžeš načrtnout žádoucí charaktery.“

 Miloš se tváří pohrdavě a já tuším, že má asi pravdu. Přesto bych rád řekl, že pro případného spisovatele je každá reálie jenom nezbytnou materií pro barvitou stavbu příběhu. Proč nad jednou ohrnovat nos a druhou vyzdvihovat, když jsou obě z jednoho lidského života? Přesto však dobrovolně ustupuji. Toto téma skutečně nebude společensky příliš nosné.

 „V literatuře je mnoho zkušeností, které se dají převzít.“

 „V literatuře,“ zatvářil se, jako by kousal citron. „V literatuře toho je.“

 „Už tě vidím, jak s kloboukem na tváři klepeš na dveře masážního salonu,“ směje se Marie.

 Nezbývá mi než mírně zaútočit: „Máte, jak vidím, výhrady proti soustředěné zkušenosti. Literatura je její koncentrace.“

 „Toho jsem dalek, jenom zastávám názor, že jeden spisovatel by neměl opisovat od druhého.“

 Chvíli uvažuji. Dívka z protější zdi na mne kouká, jak se mi v tu chvíli zdá, výsměšně.

 „Nevím, co máš na mysli, vyjadřuj se přehledně. Myslíš, že bych neměl přebírat cizí zkušenost, ale sám se k ní prokousat, nebo varuješ před opisováním celých odstavců? V prvním případě,“ dodávám rychle, abych mu zabránil se ozvat, „by mnohá literární díla nemohla vůbec vzniknout. Všechno, co děláme, děláme proto, abychom nabytou zkušenost dál někomu zprostředkovali. Tak je to všude, i v literatuře. A tahle zprostředkovaná zkušenost už není naše. Dali jsme ji každému, kdo po ní vztáhl ruku. To si mám koupit permanentku do bordelu?“ ptám se útočně a adresně, abych se z obecné polohy vrátil k tématu.

 „Pochybuji, že bys na to měl,“ řekl uštěpačně. „Proto piš o tom, na co máš.“

 Vidím, že se mi oba hostitelé smějí a mám pocit, že mi něco uvízlo v krku. Zřejmě nějaké slovo. Nějaké nevyslovené slovo, jež bylo odleskem myšlenky, které se nepodařilo dostat se ven. Z krku, nejspíš. Jako by se myšlenky rodily v krku. Přišlo mi to směšné. Myšlenka se dere někudy kolem mandlí, obkročí stoličky a pak se prosmekne mezi řezáky a je tu. Myšlenka ne, slovo. Slovo jako nosič myšlenky.

 „To se ti to povídá,“ říkám, protože myšlenka skutečně uvázla někde mezi řezáky a nedostala se tam, kde bych ji čekal. „Tahle profese,“ pořád tím myslím ono povzbudivé téma, „mnoho slibuje.“ Přehlížím Mariin pohrdavý úsměv. „Je tu jakési tajemství. Záhada nepostižená rozumem. Co se to děje s člověkem, který dává v plen veřejnosti základní existenční funkci, kterou mu příroda dala k tomu, aby byl pokračovatelem života? Uvažujte o tom, stojí to za to.“

 Dívají se na sebe a pátrají ve svém svědomí. Přemýšlejí, zda se mne něčím nedotkli. Docházejí k poznání, že ne, ale ještě váhají se zjevným zaujetím stanoviska.

 Pak se Miloš nesměle ozve: „Chápu, že takový jinoch, jakého má Šrámek ve Stříbrném větru, má právo podobně uvažovat. Tihle jinoši ovšem dneska nebývají uváděni do života dámami vzpomenutého typu. Osvětovou funkci převzaly jejich spolužačky.“

 „Ony dámy jsem neměl na mysli. A nemyslel jsem taky na usoplené poběhlice, které zvedají sukně za pár šupů. Možná, že se toto řemeslo dá provozovat s elegancí a s přiměřenou odpovědností.“

 Teď se Marie smála příliš hlasitě a do široka přitom otvírala ústa, jako by chtěla nabrat do plic co nejvíc vzduchu, který jí chyběl.

 „Jsem toho názoru, že ta usoplená poběhlice a dáma v krajkách jsou v podstatě z jednoho těsta. Dělají něco, co by slušná žena dělala bez účasti veřejnosti. Nemysli si, že když dva dělají totéž, že je to totéž. Chápu, že podobná ženská může mužského lákat. Bere to třeba jako exotiku. Ale nemůže nikdy přinést a dát to, co člověk hledá v člověku.“

 „Co to je?“

 Podívala se na mne a vzdychla. Takové řeči tady vedeme. Měl bych se omluvit. Sochař má s ženským tělem zkušenost a jeho žena se tomu nediví, ještě mu modelky třeba vybírá. Tělo je mu přece nástroj, kterým promlouvá ke světu. Jak má vyslovit určitou myšlenku, třeba radost ze života, nebo smutek pomocí pískovce, kdyby nerozuměl modelu?

 „Dejte pokoj,“ ozval se Miloš. „Co chcete vědět? Na člověku je podstatné to, že trvá. V tom trvání se proměňuje. Musím ho mít na očích a tu proměnu sledovat, urychlovat nebo zpomalovat. A to nám žádná ženská koupená na hodinu nemůže poskytnout. Ať je sebekrásnější, sebeschopnější nebo co. Za tu hodinu dostane zákazník jenom iluzi. A to musí být ještě přiměřeně vnímavý. Iluze se ovšem pravidelně zvrhává v deziluzi, která se dá asi zrušit opětovnou dávkou iluze. Začarovaný kruh znechucení. Dejte s tím pokoj, takový řeči.“

3. KYTICE PRO ŽENU.

 „Dvakrát uctivě jsme o vás nemluvili,“ řekl Miloš s omluvným pohledem na svoji ženu.

 „Taky jste o nás nemluvili. Nebo jenom o nás. To, co z některých žen dělá lehké ženštiny, prodejce ženského těla, to je nekorigovaná mužská žádostivost.“

 „Nekorigovaná mužská žádostivost. Co to je?“ zeptal se Miloš uštěpačně, byl však přeslechnut.

 „Takže vinu hledejme u sebe,“ říkám to napůl jako hodnocení, napůl jako otázku.

 „Tak půl na půl, řekla bych. Jednostranné odsudky nebudou asi na místě, v obecné řeči určitě ne. Kdyby šlo o jeden případ, všechno by asi bylo jinak.“

 „Povím vám příhodu, která se mi stala a která s tím, o čem je řeč, nesouvisí, ale souvisí s námi muži a ženami,“ řekl jsem, nohy pod stolem jsem natáhl do vyprávěcí polohy a přeslechl Mariinu poznámku „jako všechno“, vyslovenou však potichu, takže nebylo třeba na ni odpovídat. Co by na ni taky šlo říct?

 „Jednou, už je to dávno, se mi stalo, že jsem někde dostal kytku. Nevím od koho a nevím proč, vím jen, že těch karafiátů bylo nezřízeně mnoho. Dal jsem je vedle sebe na sedadlo a jel domů. Cestou se však ve mně probudily pochybnosti. Co řekne moje žena, když přijdu s kytkou? Svátek, narozeniny, žádné výročí v dohledu – a já s kytkou. Navíc musím říci, že jim nijak neholduje, a proto jí je nenosím.“

 „To ovšem není tím, že by je neměla ráda,“ skočí mi Marie do řeči, „každá ženská je ráda dostává. Proto, že jí je nenosíš, chce tvůj nedostatek zakrýt a říká, že je nemá ráda. Nesváděj svoje chyby na ubohou manželku.“

 Na takovou poznámku se nedá odpovědět, aniž by člověk nehnul vlastním žlučníkem. Proto Marii přiznám částečnou pravdu: „Možná že na tom něco pravdy je, o to však teď nejde. Jde o poučný příběh, proto mi v něm nebraň.“

 Omluvila se a já jsem pokračoval: „Známé literární klišé, zhusta málo přemýšlivými autory uplatňované, zní, že když má manžel výčitky svědomí, jde a koupí manželce květiny. Žena jen trochu literárně zběhlá koukne na kytku a už ví, s čím může eventuálně počítat. Může ji to napadnout i tehdy, když k tomu nemá žádný důvod. Kytka tedy může zastoupit jednání, které se nekonalo. Takhle jsem ve voze uvažoval a rozhodl se nic neriskovat. Než jsem dojel k trojskému mostu, byl jsem si jist, že kytka musí pryč. Podívám se na ni a hned vidím, jaká by to byla škoda ji jen tak vyhodit z okna. Někomu ji tak moci dát. Někomu neznámému, kdo se bude divit. Tím jsem myslel, samozřejmě, ženu. Nějakou romantickou bytost, i takové prý mezi námi chodí nepovšimnuty. Doma pak bude přemýšlet o dárci a mlhavě si bude vybavovat mé, zřejmě idealizované rysy. Nebo ji strčím do ruky dítěti. Jdi a dej kytku mamince, uděláš jí radost. Maminka bude přemýšlet a přemýšlet. Myslím, že i takové maminky se vyskytují. Nu co. Tenkrát jsem měl o sobě ještě neskromné mínění.“

 „To jste celí vy, chlapi. Strčí kytku do ruky nějakému zajíci a chudák holka nebude spát, nebude jíst, bude koukat, jestli zase jede, v čems to jezdil? A jemu nepřijde na mysl, co tím udělal, jakou škodu na křehké dívčí psychice napáchal.“ To zase byla Marie. Kdo jiný.

 „Tady někdo vidí trávu růst. Já jsem chtěl kytku někomu dát. Nic víc. Co říkám navíc, kdo ví, jestli je pravda. Když člověk jede, kouká na dopravní ruch. Že jsem někomu chtěl udělat radost? Na tom není snad nic špatného. Vím, že jsem ji měl dovézt domů a udělat radost své ženě, ale rozhodl jsem se provést experiment a kytku věnovat osobě zcela neznámé. Kytice přece může být významný komunikační prostředek. My, lidé, držíme při sobě.“

 „Jistě, ale jenom v tom případě, když se dárce a obdarovaný znají a vědí, co tou kytkou mohou sdělovat. Stojíš mi za to, abych ti ji dal, a mně stojíš za to, abych si ji vzala. Nic jiného v tom nebude.“ To byl Miloš zpoza druhé strany stolu.

 „Myslím, že bych tohle tvrzení úspěšně vyvrátil, nebo alespoň rozšířil. Jsou přece nějaké obecně platné zásady, kterými se ve styku s lidmi řídíme. Kytka je jednou kytka a člověk má o ní své mínění. Hrome, budeme filozofovat, nebo to mám dovyprávět?“ rozhořčil jsem se, do značné míry na oko.

 „Povídej. Komentovat to můžeme potom. Stejně vím, jak to dopadlo.“ Po odmlce, ve které jsem uvažoval, který z předmětů neutrpí, když ho hostiteli hodím na hlavu, dodal: „Dovezl jsi kytku domů a byl jsi pochválen. Dodnes na tento statečný čin s hrdostí vzpomínáš.“

 Překonal jsem se.

 „Jako na potvoru v ulici nikde nikdo. Od mostu je v těch místech ulice dost pustá, několik domků, míjejí se tu jenom automobily, jezdí tu autobus. Pak ulice zahne k tramvaji a přes koleje míří k zoologické zahradě. Tam už je zástavba hustší. Už z dálky vidím, jak na zastávce autobusu stojí žena. Stojí, tváří se nerudně. Když někdo čeká na autobus, tašku s nákupem u nohy, před sebou stroze vymezenou budoucnost, tak obvykle neruší okolí bujarým zpěvem. Tahle paní se prokazatelně chmuřila, a když jsem u ní zastavil, její tvář se zkrabatila ještě víc.

 Na pravé straně jsem stáhl okno, naklonil se k němu a zeptal se, jestli ji mohu o něco požádat.

 Odpověděla tak, jak vypadala. Nerudně. Co by to mělo bejt?

 Co v takovém případě může člověk chtít? Drobné na telefon? To se mi už několikrát stalo. Nebo se na něco zeptat. Kde bydlí pan ten a ten a ona byla připravena pátrat v paměti, jenže já jsem ji převezl.

 Mohla byste si ode mne vzít tuhle kytku?

 Stála, v tváři měla zděšení. Proč? zeptala se.

 Pro nic. Jen tak, abyste snad měla radost, řekl jsem možná nepřiměřeně samolibě, jako člověk, který radost rozdává na potkání.

 Pečlivě jsem v tu chvíli sledoval výraz jejího obličeje. Neřekli byste, jaká proměna jí ve tváři proběhla. Najednou ta nerudná paní, už neřeknu ženská, zkrásněla. Pryč byly všechny potíže, všechna protivenství světa. Už tu před ní nebyla nudná povinnost připravit dětem večeři, a kdo ví, co doma ještě udělat. Byl tu přede mnou člověk, který byl náhle a bez přípravy obdarován radostí.

 Kytku si vzala a řekla... hádejte co. Neřekla děkuji, řekla: Buďte šťastnej.

 Tak jsem odrazil od chodníku a díval se na ni ve zpětném zrcátku. Stála a dívala se za mnou a já jsem byl skutečně šťastný dlouho po tom, a vždycky se mi ten pocit vrátí, když si na ni vzpomenu.“

 „Z toho plyne logické poučení. Ženy obdarovávejme květinami, jenom když si to zasloužíme.“ To měl Miloš poslední slovo, nad kterým stálo za to se zamyslet.

4. DŮVĚRA.

 „Znáš tuhle knížku?“ obrátil se na mne Miloš s omšelým výtiskem čehosi v ruce. Podobnými otázkami ve mně začínal pěstovat komplex méněcennosti. Já, který jsem tady měl být tak trochu přes literaturu, jsem většinu toho, s čím na mne chodil, neznal.

 „Tohle asi znát nebudeš,“ řekl shovívavě a měl pravdu. „Roku 1933 vydal tuhle knížku v Londýně Sir James Jeans. Nové základy přírodovědy. U nás vyšla o čtyři roky později a na začátku padesátých let byla už jenom v antikvariátech. Jeans byl známý popularizátor vědy.“ Teď, patrně proto, aby nebylo Jeansovi mezi námi smutno, začal chrlit jména dalších jeho následovníků, kteří pojali ušlechtilý záměr seznámit tlupy ignorantů se základy fyziky a podobných exaktních věd, jako je kybernetika, teorie relativity a podobně.

 Knížka měla bleděmodré desky a na vnitřní straně byl typický důkaz, že ji koupil v antikvariátu za 14 korun. Ve všech antikvariátech zapisují cenu stejně. Navíc tam bylo Milošovo jméno a adresa.

 „Tahle knížka je pro mne přesvědčivým důkazem, že si lidé mají věřit, že mají ctít to, co každý má v sobě. Myslím tím naše lepší stránky.“

 V tomto případě jsem vřele souhlasil. Po příběhu s kyticí jsem byl plně přesvědčen, že i ve mně nějaké ty lepší stránky jsou, i když bych mohl jmenovat několik lidí, kteří by jejich nepřítomnost ochotně odpřísáhli.

 „Příběh je to naprosto všední. Nečekejte žádná překvapení. Marie to ostatně zná, může potvrdit, že o nic nejde. Tenkrát jsem jezdil někudy po jižních Čechách. Ve Strakonicích nebo v Táboře jsem tuhle knížku uviděl za výkladem antikvariátu a koupil jsem si ji. Protože jsem jel autem, je celkem samozřejmé, že jsem ji dal do vozu a věřil, že si počtu. V tu chvíli pořád ještě o nic nešlo. Mne tahle literatura vždycky zajímala, snad proto, že byla zdánlivě tak odtažitá od mé profese.“

 „To je totiž tak,“ skočila mu Marie do řeči. Marie právem vystupuje jako odborník na Milošovu povahu. Za těch bratru pětačtyřicet let, co ho provází životem a světem, mu musí rozumět. „Čte vědeckou nebo technickou literaturu a tím si nějak složitě koriguje svoje sochařské vidění věci. Cítí se být tou sochařinou nějak omezený a spontánně sahá po něčem, kde tuší nové prostory. Zvláštní, co?“ Zadívá se na mne a čeká, že kývnu.

 Nic by mne nestálo, kdybych souhlasně zakýval hlavou, jenže to byla zajímavá odbočka od věci, která by stála za to, aby byla trochu propátrána. „O tom bychom si měli trochu promluvit,“ říkám, přitom mne napadá, že mi Marie nabídla možnost oplatit Milošovi jeho předešlé vstupy do mého příběhu.

 „Hele, jestli mne chcete rozčílit, tak mi pořád skákejte do řeči. Tak tedy jedu,“ říká a sleduje, jak se tváříme. „U cesty stojí stopař. Zastavil jsem, byl to student. Jeptišky, studenty a vojáky jsem vždycky bral do vozu. Snad to bylo v máji, protože měl před maturitou. Vedli jsme řeči, jaké se vedou, když dva zcela cizí lidé mají spolu v omezeném prostoru jet kus cesty. Pak začal mít mladík dlouhou chvíli a všiml si knížky, která ležela někde na dosah ruky. Dovolil se, jestli do ní může nahlédnout. Četl si a hlasitě dával najevo, že ho zaujala. Takové ty nadšené řeči, jako: Kde jste to koupil? Myslíte, že to někde seženu? Tohle si tak moct přečíst.

 Nevím, jestli jsem byl tak velkorysý, asi byla taková doba. Byla tu nedávná válečná zkušenost a lidi spojovala solidarita, která z takové zkušenosti vyplyne. Zkrátka jsem měl ke klukovi důvěru. Ať si tedy knížku půjčí. Zastavil jsem, ani k příkopu jsem zajíždět nemusel, provoz byl tenkrát na silnici naprosto idylický, tedy minimální, napsal jsem do knížky, jak vidíte, adresu, vem si to, až tě knížka omrzí, vrať ji, taky si ji rád přečtu.

 Čas utíkal, knížka nikde. To jsem se zase jednou napálil, říkal jsem si, když jsem si na ni za ty dva roky, co ji měl u sebe, vzpomněl. Za tu dobu mohl knížku umět nazpaměť. Jenže knížka nakonec přišla. K ní přiložil dopis, omlouval se a vysvětloval zdržení. Tak ho zaujala, že se rozhodl studovat fyziku na vysoké škole.“

 „To je všechno?“ ptám se a čekám nějaké překvapení, i když jsem byl předem upozorněn, že žádné nepřijde.

 „Co bys ještě chtěl?“

 „Slyšel jsi o něm od té doby?“

 „Neslyšel. A taky o to nejde. Důležité je, že jsem klukovi důvěřoval a že se mi důvěřovat vyplatilo.“

 „Chceš tím zřejmě říct, že se má lidem důvěřovat. Jenže jsi neřekl, kterým lidem. Všem?“