Andrew Hall

Copyright© 2000 by Andrew Hall

Copyright© 2013 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-098-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-099-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-100-4 (PDF na CD)

Předmluva

I

II

III

IV

V

VI

VII

VIII

IX

X

XI

XII

XIII

XIV

XV

XVI

XVII

XVIII

XIX

XX

XXI

XXII

XXIII

XXIV

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva

V roce 1485, krátce po bitvě u Bosworthu, v níž zahynul Richard III. a k moci se dostali Tudorovci, povýšil nový panovník Jindřich VII. do šlechtického stavu Johna Parsleye a daroval mu panství Hawkshill, pár vesnic s malou tvrzí na severu země nedaleko skotských hranic. John Parsley a jeho potomci přeměnili tvrz na kamenný hrad, postupně však ztratili spojení s královským dvorem a stali se typickou zchudlou anglickou venkovskou šlechtou profitující z nájmů, lovu a občasných loupeží.

V roce 1932 bylo už sídlo Parsleyů značně zchátralé a skrz naskrz zadlužené. Z celého rodu zbyl už jen stařičký 92letý hrabě William, upoutaný na kolečkové křeslo a nekomunikující s okolím, a jeho rozvedený, rozmařilý syn Geoffrey, který utrácel zbytky rodinného jmění s lehkými ženštinami v Londýně a při dostihových sázkách. Jako dar z nebe se mu jevila nabídka amerického milionáře Richarda Creaseye, který chtěl hrad rozebrat na kusy, převézt do USA a tam si ho postavit jako své letní sídlo.

Tato transakce se nakonec také uskutečnila, zřejmě přes odpor stařičkého hraběte, který při konečném podpisu smlouvy ze zlosti nabyl na krátký čas jasného vědomí a také řeči a svého syna proklel. Nejasná kletba dále odsuzovala k věčnému zatracení a neštěstí všechny, kdo budou s hradem dále disponovat, žít v něm a vůbec. Po vyslovení kletby hrabě William z rozčilení skonal.

Jeho syn se z nabytých peněz dlouho neradoval, neboť zhruba za rok, zrovna v den, kdy byl poslední kámen Hawkshillu naložen na zaoceánský parník, byl nalezen zardoušený v jedné z londýnských uliček. Jeho smrt nebyla nikdy vysvětlena, nenašly se také žádné peníze, které zbyly z prodeje rodinného sídla. Rod Parsleyů tak vymřel.

Richard Creasey, který Hawkshill koupil, převezl do USA a tam ho znovu postavil na okraji malého městečka Borgentown, byl typickým příkladem amerického milionáře, který se vypracoval z poslíčka až na majitele jedné z největších průmyslových korporací, Creasey Int. Ltd. Firma začínala výrobou psích sucharů, později rozšířila svou působnost do celého potravinářského průmyslu a rozhodujícím momentem jejího grandiózního rozmachu bylo získání dodávek konzervovaných potravin pro americkou armádu. Sám Creasey byl tvrdý a nelítostný podnikatel, proslulý nemilosrdnou likvidací svých konkurentů i nekompromisními postoji vůči požadavkům svých zaměstnanců. K stáru se však poněkud změnil a snad z výčitek svědomí věnoval značné sumy na různé dobročinné účely. Městečku Borgentown, které se mezitím značně rozrostlo, také přenechal své letní sídlo, kam ostatně příliš často nejezdil.

Město si s hradem víceméně nevědělo rady. Nejdřív v něm bylo provinční muzeum, pak bylo rozhodnuto, že z něj udělají školu. Následkem toho hrad prošel rozsáhlou přestavbou, která podstatně změnila jeho vzhled a udělala z gotické stavby ošklivou, nesourodou budovu, v níž ve své původní podobě zůstala jen hodovní síň (nese Creaseyovo jméno), jíž se nyní používá jako aula k různým shromážděním, školním představením a diskotékám, a věž, v níž ředitelství školy zřídilo amatérskou hvězdárnu.

I

Cindy Schneiderová seděla v zasnění schoulená na své posteli, kolena těsně pod bradou, a pozorovala trochu do strany vychýlený obraz po svém tragicky zemřelém dědečkovi, který visel na protější stěně.

Zvláštní – vždy když jej chtěla srovnat do svislé polohy, nějaký šotek, jak si Cindy hravě představovala, způsobil, že pokaždé visel opět trochu našikmo. Dost ji to rozčilovalo a její táta Vincent slíbil, že opatří obraz novým háčkem na zavěšení.

Vzpomínala si, že když byla ve věku svého mladšího bratra Louise, kterého nikdo z rodiny zatím nebral příliš vážně a oslovovali ho svorně Lou, tak se toho obrazu velice bála.

Byla to starodávná olejomalba neznámého malíře, díky stáří možná i dost cenná, znázorňující dům s malou dřevěnou přístavbou, ponořený do zalesněné zahrady. Přezdívala mu Dům hrůzy, protože první dojem z něj byl opravdu takový. Nad ním na obraze čněla ke ztemnělému nebi úzká věžička. Vzadu za domem byl dovedně přimalovaný malý hřbitůvek s kříži čnícími proti mírně zvlněné krajině v pozadí, ztrácející se v šeru noci.

Po nebi plul, jako živý, měsíc v úplňku s mírným oparem, jenž ve skutečnosti prý naznačuje, že již brzo přijde deštivé období.

Pod obrazem, na nízké lavici z tmavého dřeva, seděly v řadě vystavené loutky ze starého loutkového divadla, neboť Cindin dědeček se za mlada živil jako ochotnický loutkoherec. Vzpomněla si, že kulisy k divadlu budou možná ještě někde zahrabány v zasutém koutě půdy.

Cindy přejela pohledem zástup loutek, s nimiž si, jak si teď vybavovala, nesměla v dětství hrát ani na ně nijak sahat. Prohlížela si snad již po tisící princeznu v dlouhém, již trochu vybledlém modrém závoji, čertíka s vypelichaným ocasem a hlavně kašpárka, svou nejoblíbenější loutku. Na jeho dřevěném obličejíčku se mu usadil široký úsměv a nos měl uražený po řádění Loua.

Jejího mladšího brášku to také k loutkám neodolatelně táhlo, stejně jako ji v dětství, a za rozbité loutky dostal od svého otce pořádný výprask.

Tyhle dvě věci – obraz a loutkové divadlo – byly jediné, co zbylo po dávno už mrtvém dědečkovi, a proto se na ně v jejich rodině hledělo s pietou.

Cindy vymrštila své dlouhé štíhlé nohy z postele a ještě v noční košili se odebrala za matkou do kuchyně.

Jejich rodina už byla kompletní. Za stolem u snídaně seděl starší bratr Curt, kterému bylo letos v zimě dvacet jedna let a živil se stejně jako její otec opravami ojetých vozidel v autoservise Schneider. Nebyl to jediný autoservis v nevelkém městečku Borgentown, ale přesto prosperoval celkem dobře. Cindin otec byl jeho výhradním majitelem.

„Cindy, jak to, že jsi ještě v noční košili?“ spustil Vincent Schneider přísně na svou šestnáctiletou dceru.

„Ale vždyť se zase tak moc nestalo. Je neděle ráno a není kam spěchat,“ zastala se jí matka Lorna. Byla trochu při těle, ale zamlada ráda a hodně sportovala. Věnovala se běhu na delší tratě a cyklistice. Tu druhou zálibu po ní dcera bez výhrad zdědila.

„Co je dneska k snídani?“ zajímala se Cindy živě.

„Dneska je obložená studená mísa,“ odpověděla Lorna Schneiderová a pohladila ji baculatou rukou po blonďatých vlasech.

„Ségro, půjdeš si se mnou po snídani zajezdit na kole?“ dožadoval se mladší bratr Louis.

„Ale Lou, já nevím. Pobolívá mě trochu hlava,“ vymlouvala se Cindy, která se skutečně v poslední době necítila příliš dobře. Zdálo se jí, že z ní cosi vysává sílu a často trpěla malátností.

„Ségro...“ zaprosil chlapec.

„Nemůžeš aspoň v něčem tomu klukovi vyhovět?“ rozčílil se otec.

Ublíženecky na něho pohlédla svýma velkýma pomněnkovýma očima, jež po matce zdědil i její bratr Lou. Curt měl naopak oči tmavě hnědé po svém otci a prvním muži Lorny Schneiderové, se kterým se už dávno rozvedla a jejž od té doby nikdo v Borgentownu neviděl.

„Musíš si napřed udělat úkoly,“ obrátila se matka na nejmladšího člena rodiny.

„Zase psát úkoly,“ zaúpěl Lou a celý se v tom okamžiku pobryndal mlékem.

Otec mu vrazil pohlavek. Osmiletý chlapec zkrabatil tvářičku k pláči a začal se vztekat.

„Nebreč, brácho, jseš přece chlap,“ naklonil se k němu Curt. Potom se obrátil k Vincentu Schneiderovi a pronesl: „Taky bys toho kluka nemusel pořád otloukat.“

„Váš dědeček mě naučil, že dřevo se musí ohýbat, dokud je mladé,“ řekl otec rezolutně a sklonil se zase nad novinami.

Louis se mezitím uklidnil na matčině klíně a začal si prozpěvovat nějakou písničku z televize.

Cindy si vzala z obložené mísy plátek šunky a sýr a začala je přikusovat k namazané bagetě. Přemýšlela přitom, co asi dělá Ian Belckler. Už druhý týden spolu chodili, ale její otec se to nesměl dozvědět. Zatím se s tím nesvěřila ani matce, protože si nebyla jistá, zda by to pochopila.

Otec by to ale nechápal docela určitě, strážil totiž počestnost své dcery jako oko v hlavě a považoval ji stále ještě za malou holku.

Ian Belckler chodil do třetího ročníku borgentownské střední školy a zabýval se donedávna sportovní kulturistikou. Cindy ho občas potkávala na školních chodbách a vždy si ve své pubertální fantazii představovala, jaké by to asi bylo, kdyby ji takový svalnatý kluk držel v náručí.

To se jí právě včera poprvé přihodilo, a proto příliš nevnímala nic kolem sebe. Snad právě proto i původně odmítla projížďku se svým bratrem Louem na kole. Teď, když Ian nevolal, nad tou nabídkou začala znovu uvažovat.

Snídaně proběhla v pohodě, kulisou byla celou tu dobu jen hudba z rádia. Vincent Schneider si však potrpěl spíše na černošská blues, a proto trochu rozladěný přešel k přijímači a vsunul do něj cédéčko.

Vilou Schneiderových se rozezněla rytmická hudba a Cindy vstala od stolu.

„Tak brácho, jdeme se projet?“ zeptala se zvesela.

Lou šťastně vypískl a běžel se nahoru převléknout.

„Dneska je celkem hezké počasí, jako stvořené na vyjížďku,“ pousmála se matka smířlivě a začala dávat špinavé nádobí do myčky.

„Máš pravdu, mami,“ opětovala jí Cindy úsměv a zvedla se od jídelního stolu.

Vtom se obývákem rozdrnčel telefon.

II

„To bude nejspíš pro mě!“ vykřikla šťastná Cindy a hrnula se k telefonnímu aparátu.

Zdvihla sluchátko.

„Halo, Iane?“ hlesla bez dechu.

„To jsem já, Ellen,“ zchladil její nadšení hlas v telefonu. „Dneska dávají v bijáku senzační film, nechtěla bys na něj s námi zajít?“ nabídla jí její nejlepší kamarádka. Jindy by Cindy ten návrh přijala s nadšením, teď však měla plnou hlavu Iana Belcklera a neměla na nic jiného ani pomyšlení.

„Kdo všechno tam jde?“ zeptala se bez zájmu. Nadšení pro takhle strávený večer z ní téměř úplně opadlo. Představovala si v duchu romantické chvíle strávené v Ianově společnosti.

„Jdou tam dvojčata Henstrigerovy se svými kluky, potom já a Kirk, to jsou myslím všichni. Co je? Nejsi tím nápadem moc nadšená, jak vidím,“ pronesla Ellen trochu skleslým hlasem.

„Víš, myslela jsem, že mi volá Ian,“ prozradila Cindy své kamarádce a sklíčeně si povzdechla.

„Tak v tomhle ti nepomohu,“ zasmála se Ellen lišácky.

„Jsem z Iana možná trochu moc vedle, ne?“ zažertovala Cindy.

„Ne možná, ale určitě. Tak vem toho svýho kovboje s sebou a je to,“ nabídla jí nejschůdnější řešení.

„No jo, ale přece nebudu zvát Iana do kina, sluší se, aby pozval snad on mě, jako kluk,“ sevřela Cindy rty do dvou úzkých roztrpčených čárek.

„Vybodni se na to, co se sluší a nesluší. Jsem rozená feministka a jako taková ti říkám, že je už dávno v našem osvíceném století rovnoprávnost, takže kašli na předsudky z minulosti.“

„No, když já nevím...“ rozmýšlela se Cindy nerozhodně. „Tak když myslíš, já teda Ianovi zavolám,“ rozzářila se konečně a rozloučila se s Ellen. Domluvily si setkání na půl osmou večer před vilou Schneiderových.

Cindy zaklapla telefon a odebrala se opět do kuchyně, kde na ni už čekal netrpělivě přešlapující bratr Lou.

„Kdo ti volal?“ zeptal se otec přísným hlasem.

„Moje kamarádka Ellen,“ odpověděla po pravdě. V jejím hlase bylo slyšet zklamání.

„Dobře. Myslel jsem, aby ti náhodou nepletl nějaký kluk hlavu. Na takové věci máš ještě času habaděj,“ mrkl na ni otec legračně jedním okem a ona se rozesmála.

„Tak pojedeme už?“ dožadoval se Lou pozornosti.

„To víš, že ano,“ rozcuchala mu světlou kštici a ubírala se k východu z kuchyně. Lou šťastně odskotačil do garáže, kde odpočívala opřená jízdní kola.

„Curt se mi v poslední době nějak nelíbí,“ zaslechla Cindy mezi dveřmi matčin starostlivý hlas.

„Jak – nelíbí?“ podivil se otec.

„Je myslím nešťastně zamilovaný,“ podotkla Lorna Schneiderová a židle zavrzala pod její vahou.

„Mně se s ničím takovým nesvěřoval. U nás v autoservise maká jako šroub, myslím, že je v pořádku,“ odbyl ji otec, roztrpčen tím, že ho vytrhuje od četby novin.

„Možná, že pracuje jako jindy, ale hodně se trápí, já to vím,“ povzdechla si matka. „Zase stráví víkend u sebe v pokoji a bude jen tak civět do zdi, měli bychom mu nějak pomoct,“ dodala sklíčeně.

„Takhle to dopadá, když ženská poplete chlapovi hlavu,“ zabručel mrzutě Vincent Schneider a vstal od stolu.

Cindy sebou vylekaně trhla. Trochu se zastyděla, že poslouchá za dveřmi, a proto začala spěšně kráčet za Louem směrem k východu z vily.

Otevřela dveře a překvapením se jí pozastavilo srdce. Uviděla totiž, jak po protějším chodníku přijíždí na kole Ian Belckler. Radostně vykřikla a rozeběhla se k němu.

„Ahoj, Iane, co tady děláš?“ zeptala se se širokým úsměvem.

Mladík sesedl s kola a vtiskl jí rychlý polibek na tvář.

„Vím, že jsi vášnivá cyklistka, tak jsem u nás ve sklepě vyhrabal jízdní kolo, trochu ho oprášil a tímto tě zvu na vyjížďku,“ zazubil se sympaticky.

Vylekaně se ohlédla směrem k oknům kuchyně, ve které snad stále ještě rozmlouvali její rodiče.

„Iane, pojď prosím tě odtud. Táta tě tu nesmí vidět,“ řekla rozechvělým hlasem a táhla ramenatého chlapce za sebou.

U zdi garáže ji náhle Ian stiskl v náručí a políbil ji zkušeně na rty.

„Nemůžu najít svoje kolo!“ vyběhl v tu chvíli z garáže Lou a vytřeštěně se zadíval na dvojici tisknoucí se k sobě.

„Bráško, že to na nás nepovíš našim,“ snažila se ho přesvědčit Cindy. Ian vytáhl z kapsy kalhot zmuchlanou bankovku a podával ji zmatenému dítěti.

„Na, špunte, za to si něco hezkého kup a mlč před tatínkem, když je tak nemoderní a nepovolí Cindy se mnou chodit...“

Lou zavrtěl hlavou. „Já to tátovi neřeknu,“ usmál se chápavě.

Cindy zašla do garáže a vyvedla odtud obě jízdní kola.

„Ségro, jaké to je, líbat se s někým?“ špitl Lou.

„Je to... povznášející pocit. Taky to poznáš,“ cvrnkla mu prstem do pršáčku a dala mu pusu do vlasů.

Všichni tři nasedli na kola a ujížděli směrem k nedalekému parku. Míjeli víkendové turisty, kteří se přijeli do Borgentownu pokochat památkami, a na rohu uviděli stát zmrzlinový stánek.

Lou přibrzdil a doběhl si koupit zmrzlinu.

„Iane, nechtěl bys se mnou a partou přátel večer zajít do bijáku?“ zadívala se Cindy zamilovaně do hlubin černých očí.

„Co dávají?“ zeptal se nevzrušeně.

„To je jedno, nějakej film. Já bych šla i na úplnou pitomost, hlavně že budu s tebou,“ přiznala se a olízla si karmínové rty.

„Já večer nemůžu, Cindy,“ řekl nesměle a sklopil oči.

„Jak to?“ zadívala se na něho posmutněle.

„Moje fena se chystá k porodu, už jí začaly stahy a čekám večer přírůstky do našeho už tak dost rozvětveného zvěřince. Chce být vždycky, když čeká štěňata, co nejvíc se mnou. Promiň,“ omlouval se Ian vehementně.

„Tak jo, půjdu tedy sama. A ukážeš mi aspoň štěňata, až budou na světě?“ pousmála se smířlivě.

„To víš, že jo,“ odtušil a znovu se k ní naklonil, aby ji mohl políbit.

„Iane, ne, mohl by nás někdo vidět a říct to našim,“ odtáhla se od něho v panickém strachu ze svého otce.

„S tebou nic není,“ zamračil se mladík a nasedl otráveně na svůj bicykl.

Lou mezitím dojedl zmrzlinu a přiloudal se k nim.

„Tak vyrážíme,“ rozjasnila se Cindy tvář a všichni vyjeli směrem k velkému místnímu parku, kde se prohánělo už několik dalších cyklistů a v malém pískovišti si hrála batolata.

Cítila se po dlouhé době opravdu šťastná a dívala se na mladé maminky se skotačícími dětmi. Potom se obrátila na Iana, který svištěl na kole za ní, a cítila, jak si s jejími dlouhými vlasy pohrává vítr. Hlavou jí probíhaly tisíce zamilovaných myšlenek a ona si začala jen tak za jízdy prozpěvovat.

III

Začínalo se už smrákat, když se Cindy vrátila z projížďky na kole. Zabočili s Louem za roh ke garáži, když v tom spatřili přes plot svého stařičkého souseda, pana Hubleye. Oba ho slušně pozdravili a pan Hubley něco zabrumlal jako odpověď. Cindy uklidila obě jízdní kola a vydala se se svým bráškou domů.

„Mám hlad jako vlk!“ hlásil Lou matce, sotva se objevil mezi dveřmi.

„Co jste celý den prováděli, ty rošťáku?“ dobírala si ho paní Schneiderová a objala ho ve svém mateřském náručí.

„Cindy se líbala s nějakým klukem,“ vypískl Lou navzdory své přísaze. V místnosti naštěstí nebyl jejich otec.

„Je to pravda?“ obrátila se k ní Lorna Schneiderová.

Cindy sklopila stydlivě oči. „Ano, mami, já mám kluka,“ svěřila se matce a tázavě na ni pohlédla.

„Já ti nechci nic vyčítat, ale buď o tom ticho před naším tátou. Ranila by ho nejspíš mrtvice, vždyť ho znáš. Jaký je?“

„Je prostě... prostě úžasný. Já ho asi miluju, mami,“ povzdechla si dívka a usedla do vysokého pohodlného otcova ušáku.

„Dávej si ale pozor, vždyť víš...“

„Prosím tě, mami, nejsem žádná hloupá husička,“ ohradila se a nespokojeně se zavrtěla. „Mami, mohla bych dneska večer jít do kina?“ zeptala se vzápětí.

„Jdeš tam s ním?“

„Ne, jen s kamarádkama,“ připustila Cindy zklamaně a povstala z křesla.

„Jen jdi, já už to nějak vyřídím s naším tátou,“ provázel ji starostlivý pohled, zatímco kráčela ke dveřím.

„Díky, mami, jdu se převléknout a potom padám, je už nejvyšší čas,“ vrátila se k matce a vlepila jí pusu na tvář. Potom vyběhla z obýváku a namířila si to do svého pokoje. Naštvaně znovu srovnala obraz po dědečkovi, který visel na stěně opět trochu nakřivo, a vzpomněla si, jak jí, když jí bylo něco kolem pěti let, vyprávěl děda Schneider pohádky a hrál jí i bratru Curtovi loutkové divadlo. Nejraději měla jeho verzi pohádky Kráska a zvíře, která ji vždy dokázala bezpečně rozbrečet.

Jednoho dne jim ale matka oznámila, že děda zemřel a ona potom dlouhé dny truchlila ve svém pokoji. Proto Lorna Schneiderová pověsila právě tady obraz svého tchána, aby její dcerce neustále dědečka připomínal. Teprve když bylo Cindy čtrnáct let, dozvěděla se od svého jindy spíše mlčenlivého bratra Curta, že se jejich dědeček jedné bezhvězdné noci ve svém domě oběsil.

Od té doby už nebylo vše tak jako dřív a díky obrazu, který jí po něm zbyl, se začaly Cindy zdát hrůzyplné sny. Poprosila matku, aby ten obraz z jejího pokoje odnesla, ale její přísný otec nařídil, že malba zůstane tam, kde je, a ať už si Cindy přestane vymýšlet.

To vše jí proběhlo hlavou v několika okamžicích a potom odvrátila svou pozornost od obrazu a začala se chystat na cestu do kina.

„Co si mám, proboha, vzít na sebe?“ pustila se zamyšlená Cindy do tichého monologu. „Tyhle šaty vypadají, že bych si je mohla vzít jedině na pohřeb, tyhle žluté jsou něčím pobryndané a nejde to vyprat a tyhle... ano vezmu si tyhlety,“ rozhodla se nakonec pro fialkové šaty s rozparkem a přehodila si je přes hlavu.

Zatímco si oblékala šaty, zdálo se jí, že slyší v místnosti nějaký zastřený hlas.