Druhá z pololežících soch se prudce posadila, zavrčela – a pak seskočila z římsy a lehce přistála na podlaze jen pár kroků před ustrnulou Okeou.

Dívka zaječela hrůzou a rozběhla se na opačnou stranu. I tady se však ze stínů mezi sloupy vynořilo několik stejných bytostí. Podobaly se vysokým lidem s křídově bílou kůží. Stály tu před ní, vysoké a tak vychrtlé, že nad vpadlými břichy se jim ostře rýsovaly oblouky všech žeber. Holé hlavy s hluboko vpadlýma očima a širokými ústy se za ní skřípavě otáčely a podél boků se jim klátily až k zemi sahající jako hůlky tenké paže, zakončené obrovskýma rukama se zakřivenými prsty, z nichž čněly srpovitě zahnuté drápy.

Obstoupily ji v kruhu a pomalu se k ní přibližovaly. Zoufale zatěkala očima, marně hledala skulinu k úniku. Její srdce bude vyrváno – ale ne pro záchranu posvátného města, ale k účelům temným a strašlivým...

„Velký žraločí duchu, pomoz mi,“ vykřikla v krajním zoufalství.

Paul. O. Courtier

a

tajemství mořských ďáblů

Copyright© 2011 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2002 by Paul O. Courtier (Otomar Dvořák)

Copyright© 2002 Cover and Illustrations by Alois Křesala, Maps by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-20-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-26-6 (ePUB)

1 Chřtán řvoucího boha

2 Žraločí prsten

3 Pán Bílé věže

4 Síla ohně

5 Město tisíce zrcadel

6 Láska a smrt

7 Srdce lodi

Poznámka autora

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

A vidím v tisíci zrcadlech vody, že jeden z nás bude pozdvižen, jeden zavržen a jeden zmizí ve světě stínů.

Proroctví Gwarhula-Ajgy

1 Chřtán řvoucího boha

„Conane! Conane!!“

Cíp voskovaného plátna, které bylo nataženo jako jakýsi přístřešek nad kójemi veslařů, se nadzvedl a ven se vysunula hlava s bujnou hřívou zcuchaných černých vlasů. V přimhouřených modrých očích toho muže nebylo ani stopy po rozespalosti; nenechal se zmást okolní temnotou a bystře pohlédl přímo do míst, odkud zazněl ten tichý, naléhavý šepot.

„Co je, Sikkasi?“ zeptal se.

Štíhlý Zingařan se nejistě ohlédl přes rameno, pak se naklonil blíž a ještě víc ztlumil hlas: „Něco se děje, Conane, něco moc divného. Bloudíme v mlze. Pobřeží se ztratilo z dohledu. Chlapi, co byli na hlídce, tvrdí, že zaslechli z dálky před námi hukot, jako by se příboj rozbíjel o skály. Možná je tam nějaký neznámý ostrov, ale někteří si myslí, že je to zvuk vodopádů na konci světa, kde moře padá do bezedné propasti. Dovedeš si představit, co takové řeči udělají s tou naší pověrčivou bandou!“

„Proč nejdete za kapitánem?“ zeptal se mohutný barbar, vylezl zpod přístřešku a protáhl se. Měl na sobě jenom krátké plátěné spodky a jeho ramena a paže, nadouvající se provazci tuhých svalů pod kůží zhnědlou sluncem a plnou starých zhojených jizev, se matně leskly potem a vlhkostí dusné noci.

Zingařan Sikkas se ušklíbl: „Za kapitánem? Je namol opilý... A zdá se nám, že jeho opilost není tentokrát náhodná. Kde asi přišel ke třem amforám silného potainského vína? Prý pozornost našeho cestujícího, toho podivného mnicha, co se nalodil u řeky Styxu. Všichni chlapi z mužstva jsou teď přesvědčeni, že ten pasažér je zlý čaroděj a že jsme upadli do jeho moci. A také si vzpomněli, že právě ty jsi s tím, abychom ho brali na palubu, nesouhlasil.“

„Když vám teče do bot, najednou si všichni vzpomínáte, že jsem měl pravdu,“ zavrčel Conan.

Od samého počátku tušil, že tahle cesta povede k neblahým koncům, ale nikdo nechtěl dbát na jeho varování. Kdo by naslouchal nováčkovi – navíc barbarovi – jehož síla a obratnost v boji byly sice pro posádkou významnou posilou, ale jehož neznalost pravidel civilizovaného světa v nich vzbuzovala dojem, že jde o naivního prosťáčka?

Prý pocházel až z daleké severské země Cimmerie, o níž drobní snědí Zingařané a Argosané, tvořící posádku lodi, měli matné představy jako o jakési pohádkové zemi obrů. Conan se díky svým přímočarým způsobům dostal v Argosu do konfliktu s ochránci zákona, a proto rád přijal útočiště na podloudnické lodi. Na palubu ho přivedl Sikkas; seznámili se spolu v přístavní krčmě za poněkud dramatických okolností, neboť na námořníka se tam vrhla tlupa opilých hrdlořezů a jedině pádné údery barbarova meče je zahnaly na útěk. Kapitán Abdulah zhodnotil nováčka jediným pohledem svých prasečích, krví podlitých očí: „V námořnickém řemesle se nevyznáš, co? No, dobře... Pokud se pro začátek spokojíš jen se stravou a nebudeš žádat mzdu, tak tě vezmu. Když se časem osvědčíš a budeme mít nějaké zisky, mohl bys dostat stejný podíl jako ostatní... Ale předem nic neslibuju, rozumíš!“

Conan něco zavrčel a kývl na souhlas.

Teď už byl přes půl roku členem Abdulahovy posádky, zúčastnil se řady riskantních akcí a vyznamenal se v bitkách s pobřežní stráží i s konkurenčními pašeráckými bandami. Získal si mezi mužstvem určitou autoritu, ale za skutečného přítele považoval pouze Sikkase. Kapitán byl z toho svalnatého barbara čím dál nervóznější; obával se divokých záblesků v jeho modrých očích, začínal tušit, že v něm dříme divoká šelma, která by se na něj mohla jednoho dne vrhnout a zaujmout jeho místo. K prvnímu vážnějšímu konfliktu mezi nimi došlo právě předevčírem.

Tehdy jejich galéra vplula do široké delty, kde řeka Styx vyvrhovala svůj gigantický proud do oceánu a kde se nad spletí ostrůvků a tajemně šumících rákosin zdvíhaly podivné černé věže. Málokterá loď zamířila bez vážného důvodu do zdejšího přístavu, který patřil k prastarému městu Khemi. Vyprávělo se, že Khemi je sídlem mágů, posledních potomků vyhynulého národa, kteří ponořeni v přítmí chrámů do oblaků omamného dýmu nad krví zbrocenými oltáři šeptali příšerná zaklínadla ze samotných počátků věků. Tam zněly děsivé výkřiky nahých, obětovaných žen a pravěký had Set, hrůzný ďábel Hybořanů, ale nejvyšší bůh Stygijců, stáčel a roztáčel své lesklé závity před očima oddaných uctívačů.

Abdulah přikázal vplout přímo na podivně klidnou, olejnatě lesklou a jakoby zasněnou hladinu zálivu. Zdaleka minuli přístav, kde se černé věže zrcadlily ve vodách, a zakotvili na protilehlé straně jednoho bahnitého, vysokými stvoly papyru zarostlého ostrůvku. Na mužstvo zde padala podivná tíseň; nikdo se nezasmál ani nezazpíval, zmlkly hlasité kletby a řízné povely, a pokud někdo promluvil, bezděky téměř šeptal. V úmorném dusnu a mrtvolném puchu tlejícího bahna posedávali chlapi na palubě, oháněli se po dotěrně bzučících komárech a vyměňovali si nejisté pohledy. Čekání se vleklo a Abdulah zmizel do svého přístřešku pod horní palubou – snad aby nebyl posádce na očích a nemusel nic vysvětlovat.

„Shnijeme tu zaživa,“ zavrčel Conan, zvedl se, protáhl své mohutné tělo a zdánlivě ledabylým krokem zamířil ke kapitánově kajutě. Podloudníci ihned zbystřili pozornost; bylo jim jasné, že se schyluje k dlouho očekávanému konfliktu. Sikkas, opřený o stěžeň, vytáhl z opasku dýku a palcem zkoušel její ostří...

V tu chvíli se na pravoboku ozvalo šplouchnutí. Všichni se tam jako na povel ohlédli – a spatřili něco fascinujícího. Po hladině zbarvené nachem večerních červánků se blížilo malé plavidlo. Byla to primitivní lodice, vydlabaná z jediného kusu stromového kmene, jaké ještě vyrábějí domorodci na horním toku Styxu, v království Zembabwe. Ve člunu stál vysoký hubený muž zahalený do černé tuniky a poháněl ho vláčnými rozmachy pádla. Tvář skrýval ve stínu široké krempy klobouku. Conan si přesto povšiml jeho rudě světélkujících očí a s mrazením v zátylku si uvědomil, že v nich není vůbec nic lidského. Podivný plavec jako by se ke galéře neslyšně sunul přes jezero zářící krve...

Byl to všechno zřejmě jen klam smyslů, otupělých celodenním vedrem a zvláštní barvou zapadajícího slunce; když muž přirazil k boku galéry a ukazoval, aby mu shodili provazový žebřík, nebylo na něm už vůbec nic zvláštního. Připomínal jednoho z těch skromných učených mnichů, kteří budují své kláštery podobné orlím hnízdům vysoko na srázech Himalijánských hor, až na samé hranici Khitáje.

Abdulah se vynořil ze své kóje a přikazoval, aby vzácného hosta ubytovali v podpalubí, v prostorách, kde býval jindy převážen náklad. Současně dal pokyn k okamžitému odjezdu, což mužstvo přijalo s úlevou, ačkoliv je čekala dřina u vesel, neboť sebemenší vánek nezčeřil zrcadlově lesklou hladinu a plachty jen zplihle visely na ráhnech.

Návrat na širé moře se podobal spíše útěku. Kapitán neklidně přecházel po palubě, vrhal úzkostlivé pohledy k pobřeží a pobízel veslaře k většímu úsilí. Conana a ještě několik mužů postavil s luky na záď a přikázal jim střílet po všem, co se hne, ať na zemi, ve vodě, nebo ve vzduchu.

Nikdo je však nepronásledoval. Teprve když už byli mnoho mil od ústí řeky Styxu, spatřili v místech, kde noční tma pohltila stíny tajemných věží, podivné záblesky ozařující hvězdnou oblohu. Poryv větru odtamtud přinesl zvuk, připomínající hřmění.

Pak i toto obavy vzbuzující divadlo zmizelo za obzorem. Svěží jižní vítr nadmul plachty a hnal galéru stále rychleji podél nízkého pobřeží Shemu k severu.

Kapitán se vrátil do svého přístřešku na přední palubě, rozsvítil olejovou lampu, pohodlně se rozvalil na lůžku vystlaném vydří kožešinou a se slastným úsměvem strhl voskovou pečeť z hrdla amfory starého potainského vína, které bylo určeno jen pro královské a šlechtické dvory a které se chystal okusit poprvé v životě. Než se však stačil napít, kdosi udeřil pěstí do sloupku u dveří, což snad mělo být náznakem zaklepání, a aniž by čekal na vyzvání, odhrnul pruhovaný plátěný závěs a vstoupil.

„Co chceš, Conane?“ vyštěkl rozmrzelý Abdulah.

„Přišel jsem tě varovat,“ ozval se Conan tiše, ale v jeho hlase bylo cosi mrazivého. „Nezahrávej si se stygijskými čaroději! Ten chlapík, kterého jsi vzal na palubu, se mi vůbec nelíbí. Kdo je to? Zdá se mi, že Setovy kněze připravil o nějaké tajemství a má důvod před nimi prchat. Je nebezpečné, když se uctívači hada pustí po tvé stopě. Dokážou spoustu věcí, kterým by člověk nevěřil, kdyby je nespatřil na vlastní oči! Byl jsem jednou v těch temných hrobkách a ucítil jsem závan hrůzy, která tam spí. Ani za všechny poklady světa bych se tam nevrátil!“

„Jestli se bojíš, barbare,“ ušklíbl se Abdulah, „klidně tě ráno vysadím někde na pobřeží Shemu. Ale tím přijdeš o svůj podíl. Podívej!“ Rozvázal kožený váček a vysypal na desku stolku zvonivou záplavu zlatých mincí. „To jsem dostal jako zálohu. Když mnicha dopravíme v pořádku do Mesanie v Argosu, což není tak daleko, mám slíbeno pětkrát tolik! Dovedeš si to vůbec představit, barbare? Budeme boháči! Všichni budeme boháči – a bez velké námahy, bez boje, bez rizika!“

„Snadnost výdělku je vždycky podezřelá. Říkám ti, Abdulahu, že je v tom nějaká léčka. Zbav se toho muže.“

„Nehodlám dál poslouchat tvé zbabělé skučení! Vypadni a nekaž mi chuť na víno!“

„Ještě nikdo nenazval Cimmeřana beztrestně zbabělcem!“ zasykl Conan a jeho pravice pevně sevřela jílec meče.

Abdulah zbledl, neboť spatřil v barbarových očích záblesk vražedného vzteku. Bezděky se ohlédl po zbrani; zahnutý scimitar byl zavěšen na stěně až vedle dveří. Příliš velká vzdálenost mezi životem a smrtí!

Conan si toho povšiml, opovržlivě se usmál a vlčí výraz se z jeho tváře vytratil. „Nestojíš mi za to, abych si tvou krví špinil meč. Kdybych tě zabil, musel bych podle zákonů Bratrstva převzít odpovědnost kapitána a zkrotit tvé přívržence mezi mužstvem. A nevím, co by v takové chvíli, kdy by se bojovalo o vládu nad lodí, udělal ten divný čaroděj. Jen si dopij své víno; až se dostaneš na dno džbánu, zjistíš, že je odporně kyselé! Ale já s tím nechci mít nic společného. Zítra ráno mě vysadíš na pobřeží!“

Abdulah ulehčeně vydechl a ochotně slíbil, že ho hned časně ráno vysadí kdekoliv, kde si jen bude přát. Jakmile však Conan odešel, zavolal tři z nejvěrnějších mužů a přikázal jim barbara bedlivě střežit a při jakémkoliv podezřelém konání mu vrazit dýku do zad. A pak se konečně s chutí pustil do potainského vína...

Kolik času uplynulo od těchto událostí? Je ještě stále noc, nebo už nastalo ráno? Conan, probuzený tak nenadále z tísnivých snů, nenacházel jediné znamení, které by mu pomohlo upřesnit čas a místo, kde se nalézají. Přírodní instinkt, pomocí kterého se orientoval v hlubokých lesích, v horských skalních labyrintech i na pouštních pláních, mu tady nebyl nic platný.

Nejistě se rozhlédl: Chuchvalce podivné světélkující páry se zvolna převalovaly po prknech paluby a matné obrysy lodního boku se ve vzdálenosti několika sáhů ztrácely v zelenavém příšeří. Jako vysoký rozplývavý stín se tam kdesi vpředu nacházel spíše tušený než viděný stožár s napjatou plachtou. Nebylo vidět ani nebe, ani mořskou hladinu. Vládlo nepřirozené, hluboké ticho.

„Plujeme, nebo stojíme na místě?“ zeptal se Conan.

Sikkas pokrčil rameny. „Hodil jsem na vodu kus dřeva. Chvilku se zdálo, že se pohybujeme dopředu, tříska zůstala za lodí – a pak se znovu objevila před námi! A po chvilce byla na opačném boku! Spíše mi připadá, že nějaké proudy s námi smýkají sem a tam a točí nás dokola...“

Zmlkl a zaposlouchal se. Teď i Conan zaslechl tlumený zvuk, který připomínal hukot vzdálených vodopádů. A ještě něco se ozývalo: občasný třesk, údery a táhlý kvil, jako by v mlhách kolem nich zuřila neviditelná bitva. Conan se bezděky zachvěl, když si vzpomněl na své dětství, na dny, kdy se nad horami Cimmerie valila černá pára, rozléhalo se skučení větru a dunění padajících lavin. „Démoni spolu bojují v povětří,“ říkával otec tlumeným hlasem a pečlivě zavíral okenice, „měj se na pozoru, aby ses nikdy nepřipletl do jejich války!“

Conan se zhluboka nadechl ostrého, vlhkostí prosyceného vzduchu a v očích mu nebezpečně zablesklo. Sáhl pod houni ve svém přístřešku a vytáhl dlouhou tenkou dýku, obávanou zbraň zamorských zlodějů. Zastrčil ji za pás spodků a kývl na Sikkase. „Je ten čaroděj pořád v podpalubí?“

„Od chvíle, co se nalodil, nevytáhl paty.“

„Kdo ví, jaká kouzla tam provádí. Pojď, podíváme se mu na zoubek! A jestli nás do téhle divné mlhy zavedl schválně, pak s ním, u Croma, nakrmím ryby!“

Oba muži proklouzli kolem plachtových přístřešků, odkud se ozývalo chrápání spících veslařů, a vyšplhali po schůdcích na horní palubu. Conanovi se zatím nechtělo hovořit s ustrašenými spiklenci, kteří jsou prý shromážděni na zádi u kormidelního vesla. Rád řešil věci sám; obával se zmatku, který by mohl propuknout, kdyby se po palubě pohybovalo příliš mnoho lidí. Nenechá se vmanipulovat do vzpoury, pokud mu není jasné, co se vlastně děje!

Z levé strany k nim už delší dobu doléhalo pronikavé skřípění, jako by tam něco drhlo o bok lodi, jako by po prkenném bednění škrábaly drápy nějakého obřího tvora. Conan se naklonil přes zábradlí a snažil se pohledem proniknout mlžným vířením. Připadalo mu, že galéra nepluje vodou, ale vznáší se v načechraných oblacích. A tam zdola se vztahovaly pokroucené černé spáry, dychtivě ohmatávaly dno a boky lodi, sápaly se výš a výš... Pocítil podivnou úzkost; měl pocit, že z hlubin ho pozoruje cosi naplněného zlomyslnou inteligencí a bezbřehou chutí ničit a zabíjet.

„Divím se, že si toho hlídka ještě nevšimla,“ ozval se Sikkas. „Bude potřeba pár chlapů s bidly a háky, aby ho odstrčili.“

Conan potřásl hlavou, až se mu vlasy jako lví hříva rozlétly kolem tváří, zamrkal a promnul si oči. Podíval se lépe na tajemného tvora a v duchu se zasmál. Co je to za kouzla a čáry? Kdo se ho snaží omámit hloupými přeludy? Teď, stejně jako Sikkas, docela jasně uviděl, že zlověstná obluda je plovoucím kmenem vyvráceného stromu, ježícím se pahýly holých větví a pokroucenými kořeny. Zřejmě musí být nablízku nějaká pevnina nebo ostrov, odkud byl ten vývrat přihnán!

Mrtvý strom se naštěstí po chvíli sám vzdálil od lodního boku a zvolna se propadal do mlžné kaše, v níž krátce nato zmizel beze stopy. Snad byl stažen pod hladinu klesajícím proudem. To ovšem neznamená, že se brzy opět někde nevynoří, děsivý a černý, podobný přízraku, jaké strašívají trosečníky v Zakletém moři...

Zakleté moře! Conan vyslechl v přístavních krčmách mnohá barvitá vyprávění veteránů o tomhle tajemném místě uprostřed Jižního oceánu, kam prý proudy přinášejí všechno, čeho se vlny zmocnily: kmeny stromů, mosty a lávky, vraky lodí, rybářské čluny, pobřežní chatrče, těla utopenců, lidí i zvířat... Plovoucí kostry se v Zakletém moři hromadí, obrůstají slizem a řasami, nad tajemným vodním pohřebištěm se v mrtvém bezvětří drží neustále mlha a sídlí tam krutí rdousiví duchové. Která loď je bouří nebo mořskými proudy zahnána do Zakletého moře, ta je ztracena, neboť z něj není úniku!

Ponechal si zatím tuto znepokojivou myšlenku pro sebe a sestoupil, následován Sikkasem, po dalších dřevěných schůdcích na sníženou palubu uprostřed lodi. Najednou se zastavil, jen pár kroků od poklopu, za nímž se skrývá záhadný cestující, a strnul v přikrčeném postoji jako šelma, která zvětřila nebezpečí. Vzápětí chytil svého druha za kazajku, zacpal mu ústa a stáhl ho s sebou za hromadu sudů a stočených lan. Než se Sikkas stačil vzpamatovat, vynořily se nad vrcholem schůdků tři stíny. Neviděl jim do tváří, ale vytušil, kdo to je: poznal Tugarovu stříbrem vyšívanou vestu, kterou tenhle tupý, ale oddaný kapitánův sluha nesvlékal snad ani při spaní.

Takže Abdulah je nechal hlídat svými gorilami!

„Kam zmizeli?“ zeptal se tiše jeden z těch chlapů.

„Nejspíš už budou u poklopu,“ prohlásil Tugar. „Jestli se pokusí slézt dolů, máme je zabít. Žádné varování, rozumíte? Bodnout do zad! Conanovi nesmíte dát šanci k obraně, je moc nebezpečný!“

Conan sledoval trojici pozorným pohledem a pomalým vláčným pohybem vytahoval dýku; jakmile námořníci minuli jeho úkryt, vymrštil se jako uvolněná ocelová pružina. Posledního z mužů srazil mocným úderem do zátylku. Chlap jenom hekl a zřítil se tváří k zemi. Druhý se tázavě pootočil, ale nebylo mu dáno, aby stačil zjistit, co se za jeho zády děje. Conanova pěst s jílcem dýky mu dopadla na spánek jako kladivo a zbavila ho vědomí. Poslední z nich, Tugar, uskočil stranou, jako by ho uštkl had, a v jeho úzkém krysím obličeji se objevil výraz zděšení. Výhrůžně zamával zakřiveným námořnickým nožem. „Zabiju tě, Conane!“ zaječel.

„Záleží na tom, jestli se nechám!“ uchechtl se Conan, hbitě uhnul před vzteklým Tugarovým výpadem a pozdviženou dlaní zastavil Sikkase, který mu spěchal na pomoc: „Tohle si vyřídím sám. Dívej se, Sikkasi, jak špatně skončí hlupák, který si myslel, že umí zacházet s nožem!“

Oba soupeři se obcházeli v kruhu; Conan byl ve střehu a klidný, zatímco Tugar skřípal zuby a přehazoval nůž z ruky do ruky, čímž obvykle vyvedl z míry každého soupeře. Každého, kromě Conana. Ten najednou naznačil výpad, Tugar prudce bodl levičkou, jenže barbar v poslední chvíli uhnul ramenem, takže ostří prosvištělo jen o pár palců kolem jeho hrudi a švihlo do prázdna. Tugar ztratil rovnováhu, Conan ho chytil za napřaženou ruku, škubl dopředu a nahoru, ozval se ošklivý zvuk praskající kosti. Tugar zaúpěl, upustil zbraň a zkroutil se bolestí.

Vtom Sikkas zděšeně vykřikl a Conan si pomyslel, že některý z omráčených mužů se probral a vrhá se zezadu na něj. Hlavou se mu mihla rozhořčená myšlenka, proč se Sikkas nepostaral alespoň o to, aby mu kryl záda, ale to nijak nezpomalilo jeho bleskovou reakci. Vrhl se k zemi, odkulil se stranou a vyskočil do kleku; ve střehu a s napřaženou dýkou hledal nepřítele...

Jenže nepřítel se objevil na nečekaném místě a jeho nástup byl vskutku impozantní. Ze všech stran zaznělo dunivé troubení; vzduch se doslova rozvibroval tím hlubokým zvukem, ze kterého se lidem točila hlava a svíralo srdce. Mlha se trhala na cáry, rozpouštěla se a z ní vystupovaly napřed nezřetelné a pak stále ostřejší siluety mnohých plavidel. Jejich galéra byla kolem dokola obklíčena desítkami stygijských korábů s příděmi vyřezávanými do podoby hadích hlav! Nad palubami se tyčily katapulty a vrhací stroje, kolem zábradlí stáli lučištníci s napjatými tětivami a na horních ochozech duli černí dafarští otroci do obrovských zakroucených tuřích rohů. Za lesem stožárů a plachet bylo možno v řídnoucím mlžném oparu rozeznat bílé útesy divoce rozervaného pobřeží, zbarvené do růžova ranními červánky. Slunce právě vycházelo. Vzhledem k tomu, že skály se zdvíhaly na třech stranách obzoru, dalo se předpokládat, že mořské proudy zanesly pašeráckou galéru do jakési hluboké zátoky.

Zvuk rohů vyburcoval námořníky a ti teď rozespalí a zmatení vybíhali na palubu. Ze své kajuty se vyhrabal i sám kapitán Abdulah, potácel se a tiskl si oběma dlaněmi spánky, aby zklidnil hlavu třeštící bolestí. „Který pes si dovolil takhle po ránu...“ Ztuhl, když zaregistroval hroty namířených šípů a natažené praky, vykulenýma očima přejel po těsném kruhu seřazené flotily a čelist mu poklesla.

Na přídi největší z lodí, jejíž černá plachta byla zdobena měsíčními symboly, se objevila nepřehlédnutelná postava – vysoký holohlavý muž s ostře řezanou bronzovou tváří, orlím nosem a hypnotickým pohledem hlubokých temných očí, oděný do šarlatového roucha. Sám velekněz Setova chrámu! Pozdvihl zlatou berlu do výše; na její hlavici modelované do podoby smrtící kobry oslnivě zahořel první ranní paprsek. Děsivá fanfára rázem ustala a náhlé ticho se zdálo být takřka nesnesitelné.

„Gwarhule-Ajgo!“ zvolal velekněz zvučným hlasem, který se odrážel ozvěnou od okolních skal, „tvůj čas skončil! Snad sis nemyslel, že magická mlha tě může ukrýt před vševidoucíma očima Velkého hada?“

Conan sebou bezděky trhl, když nedaleko něj skřípl zdvíhaný poklop. Z podpalubí se vyvalilo trochu bílé páry a skrze ní se z otvoru vynořil černý mnich. I tentokrát mu široký klobouk stínil tvář. A ani tentokrát nepromluvil; jenom se rozesmál příšerným kvákavým smíchem, ze kterého všem, kdo ho zaslechli, běhal mráz po zádech.

Conan jednal zcela instinktivně; přes všechny nečekané zvraty událostí nezapomněl, proč se vydal právě na střední palubu se zamorskou dýkou za pasem. Teď se v něm navíc vzedmula zlost a možná ho vedla i trocha vypočítavosti: kdyby se mnicha zmocnil, mohl by ho nabídnout výměnou za svůj život. Skočil po něm bez zaváhání, bez varování, jako pružná útočící šelma – a přesto se jeho prsty, připravené zachytit mnichovo hrdlo, sevřely do prázdna. V tom zlomku vteřiny pocítil zvláštní zmatenost a nejistotu; poprvé se setkal s tím, že někdo z „civilizovaných lidí“ dovede reagovat rychleji než divočinou odkojený cimmerijský horal.

Jenže ono nešlo jen o to, že mnich unikl bleskurychlým pohybem z barbarova dosahu – ve stejné chvíli se totiž prudce pohnula a naklonila i loď. Conan měl pocit, jako by se prkna paluby vzepjala proti němu; těžce a bolestivě dopadl na bok a vzápětí nezadržitelně klouzal po stále šikmější ploše. Shora se hřmotně kutálelo několik sudů. Odrazil je loktem stranou, hmatal prsty po hladké ploše v marné snaze něčeho se zachytit, až se konečně zaklínil za schůdky mezi dolní a horní palubou.

Konečně se mohl ohlédnout, aby zjistil, co se děje. Válečné stygijské lodě se kolébaly a narážely navzájem do sebe. Conan viděl, jak se jejich ozdobná zábradlí a umně vyřezávané hadí přídě s ohlušujícím třeskem prolamují a bortí, viděl zmatené hemžení, zahlédl námořníky a vojáky šplhající v lanoví, chytající se všemožných výstupků a bezmocně padající do zpěněné, bouřící se vody. Celá flotila byla nezadržitelně unášena mocným proudem, hnána podél útesů stoupající vlnou, která se vzdouvala a rostla před očima jako temně zelená obluda se zpěněným čelem. Některé z korábů narazily do skal a pukly jako rozlousknutý ořech, roztříštily se v gejsírech stříkající vody a jejich trosky byly vrženy zpět a zasáhly další lodě, které útes minuly. Vyvrácený stožár probodl bok sousední galéry jako obří kopí. Ve hřmotu zkázy a sílícím dunění valících se vod zanikaly zmatené rozkazy velitelů. Někde se pokoušeli veslovat, ale některá vesla se bezmocně zmítala ve vzduchu, jiná byla zpřelámána. Rozbité lodě se řítily stále větší rychlostí k ústí zátoky – a tam se náhle širokým obloukem stáčely zpět a hnaly se zpátky podél protilehlých skalisek. Po několika minutách bylo zřejmé, že jsou unášeny po obvodu velkého kruhu, že byly strženy gigantickým vírem. Masa vody kroužila stále rychleji, její střed klesal, propadal se, měnil se v trychtýř, v temnou šachtu, ve řvoucí chřtán nicoty. Hladká stěna vodní propasti teď připomínala leštěný zelený nefrit, jen občas zčeřený bělavými zpěněnými vlákny, která se šířila od míst, kde stěnou propasti rotovaly na ďábelském kolotoči kusy lodních trupů, stěžně s potrhanými plachtami a zauzlovaným lanovím, sudy, prkna, trámy... To všechno klesalo v úžících se spirálách hlouběji a hlouběji. Na zbytku rozštípnuté hadí hlavy se mihlo rudé roucho Setova velekněze, jeho otevřená ústa naznačovala, že řve jakousi kletbu – marná slova, vrhaná do jekotu šílícího moře. Naposledy se zableskla zlatá berla a pak byl velekněz pohlcen zelenou tmou hlubin.

Pašerácká galéra byla hnána po vnějším okraji víru a zpočátku se pohybovala poměrně pomalu. Ti z Abdulahova mužstva, kteří při prvním prudkém naklonění nespadli do moře, teď šplhali jako pavouci po šikmé palubě.

„Vyhoďte kotvu!“ řval kapitán, držící se oběma rukama pevně za stěžeň, „zatraceně, vy psi, budete v podsvětí navěky chodit po žhavém uhlí, jestli hned nevyhodíte kotvu!“

Abdulah zřejmě doufal, že kotva by se mohla zaklínit v místech, kde pobřežní útesy sahají pod hladinu, a galéra by tak přečkala dobu, než se vír vyčerpá a pomine. Byl to zoufalý nápad, ale situace nenabízela příliš velký výběr možností.

Asi pět chlapů se marně pokoušelo v té nepřirozené poloze uvolnit těžký železný hák; pobřežní skály se kolem míhaly stále rychleji, propadaly se dozadu jako rozmáznuté šedavé šmouhy. Za pár okamžiků budou vrženi nad hluboké moře naproti ústí zátoky a navždy tak propasou poslední příležitost...

Conan k nim chvatně šplhal vzhůru po šikmé ploše paluby. „Uhněte!“ sykl, zapřel pevně nohy mezi otvory v lodním zábradlí a sevřel do pěstí kotevní řetěz. Vzepjal se, svaly mu pod kůží naběhly jako svazky ocelových lan, zaťal zuby a škubl. Kotva s žuchnutím spadla dolů a rozstříkla vodu, námořníci nadšeně vykřikli.

Pak s napětím pozorovali řetěz; zdálo se jim, že po nekonečnou dobu jenom čeří vodu. Zachytí se o něco? Nezachytí? Vždyť jenom kousek odtud se příboj pění na hradbě vystupujících balvanů! Ačkoliv byli připraveni, přesto je náhlé prudké škubnutí málem srazilo z jejich stanoviště. Galéra se vzepjala na řetěze jako rozdrážděný uvázaný pes.

V tom okamžiku Conan zpozoroval něco fascinujícího. U zpola ponořeného zábradlí nakloněné lodi se z pěny vynořily černé, pokroucené větve, skřípavě drhly o lodní bok, chytily se za jakýsi výstupek a kmen starého mrtvého stromu, obalený zelenými šlahouny řas a trsy mušlí, se začal zdvíhat nad hladinu. V jeho pohybu bylo cosi zlověstného... Kde se tu vzal? Plul snad s galérou po celou noc, byl snad uchycen pod kýlem a teď se uvolnil?

To bylo zřejmě nejpravděpodobnější vysvětlení. Jenže vzápětí se událo něco ještě podivnějšího. To, co vypadalo jako hromada hadrů uvízlá na výstupku kajuty, se najednou pohnulo a vztyčilo. Byl to mnich, jejich tajemný cestující, na kterého v prudkém sledu šokujících událostí téměř zapomněli. Smělým skokem se vrhl mezi větve plovoucího stromu, zachytil se za ně, strom se vzápětí vysmekl z lodního zábradlí, řítil se vodní stěnou dolů a zmizel v jícnu víru i s tím podivným jezdcem ve své polámané koruně. Conanovi se zdálo, že v hukotu rozběsněného moře na okamžik zaslechl ozvěnu šíleného smíchu...

Jenže neměl čas nad tím uvažovat. Stalo se to, čeho se obával, když shazoval kotvu. Hřeben další vlny smýkl lodí do strany a s drtivou silou jí udeřil o skálu. Conan se ve stejném okamžiku vší silou odrazil, proletěl oblakem třísek ze štěpících se prken, dopadl na vlhkou skalní stěnu a dříve, než po ní stačil sklouznout dolů, zarazil dýku co nejhlouběji do nejbližší pukliny a přitáhl se k ní nadlidskou silou svých paží. Zůstal viset nad propastí, která právě pohlcovala zbytky na kusy roztrhané galéry pašeráckého kapitána Abdulaha.

Jen nezměrná síla vůle, ona šílená zarputilost, typická pro každého Cimmeřana, neboť bez ní by se v nehostinných horách nedalo dlouho přežít, pomohla i teď Conanovi dostat se ze zdánlivě beznadějného postavení. Visel na rukojeti dýky s obličejem přitisklým k oslizlé skále, cítil bodavou bolest v naražených žebrech a jeho záda smáčela vodní tříšť. Slyšel, jak pod ním duní a řve rozbouřené moře, jako by mu chtělo připomenout, kam se zřítí při sebemenším chybném pohybu. Pomalu, zhluboka se nadechuje, sbíral síly a očima bloudil po hrbolaté, zrnité stěně. Vnímal ji z té nejtěsnější blízkosti, viděl ji jako šedobílou změť krystalů, mezi nimiž se chvěla zelená zrnka řas a k nimž se jako štíty bojovníků tiskly vypouklé krunýřky mušlí přílipek. Uvědomil si, že podivný vír byl spojen s neobyčejně mohutným odlivem, jenž stáhl vodu od útesů a odhalil skaliska, která jindy bývají pod hladinou. Až nastane příliv, roztočí se možná vír na opačnou stranu, moře bude naopak vtlačováno do zálivu, vrátí se tam, odkud ustoupilo, a zaplaví i tuto skálu. Kolik asi zbývá času? Rozhodně ne příliš mnoho!

Zapřel se nohama, přehmátl levou rukou a zaklesl prsty za nepatrný výstupek. Přidržel se, pravičkou vyviklal dýku, vytáhl ji, přesunul výš a opět zarazil do téměř neznatelného pokračování štěrbiny. Takhle píď po pídi se sunul vzhůru, nekonečně dlouho, s bezmeznou trpělivostí – až se konečně překulil přes hranu skaliska a zapadl do jedné z mnoha mělkých prohlubní na jeho vrcholu, do skalní mísy naplněné mořskou vodou.

Neodpočíval dlouho, věděl, že ještě zdaleka nemá vyhráno. Konečně se však mohl trochu rozhlédnout. Zuření víru, ať už bylo vyprovokováno čímkoliv, zvolna ustávalo. Neklidné vlny, na nichž se pohupovaly zbytky lodních trosek, bušily do skal na obou stranách zálivu, s jekem se řítily do dlouhých rozsedlin, do křivolakých uliček a jeskyň, vyhlodaných za dlouhá tisíciletí v měkkém vápenci.

Skála, na niž se Conan vyšplhal, byla spíše jakýmsi ohromným balvanem, který se možná kdysi zřítil z vrcholu hlavního útesu. Ležela téměř v ústí bizarně sklenutého tunelu, který vytvořila dvě navzájem opřená skaliska. Místy se trochu rozestupovala a propouštěla dolů světlo rodícího se dne. Dno skalní chodby bylo pokryto drobným štěrkem, promíšeným spoustou prázdných lastur; při každém doteku vlny se ten duhově třpytný koberec se zlověstným sykotem převaloval sem a tam.

Conan seskočil do pukliny a rozběhl se směrem k pobřeží. Podle sílícího hukotu poznal, že se blíží vlna; lokty i nohama se pevně vzepřel mezi stěny a očekával náraz. Bylo to jako úder beranidla, síla vody jím smýkla kupředu a na okamžik celý zmizel ve vířícím přívalu. Jakmile vlna sklouzla zpátky, opět se pokusil zdolat pár sáhů cesty. Musí se dostat na břeh dřív, než se toto skalní bludiště opět stane mořským dnem!

Před ním se puklina dělila, rozbíhala se jako roztažené prsty ruky do nitra skal. Některé škvíry se měnily v temné jeskyně, z nichž to páchlo slanou vlhkostí, rybinou a tlejícími řasami, on však hledal takovou odbočku, na jejímž konci by prozařovalo spásné světlo. „U Croma!“ zaklel, když v souboji s další vlnou klopýtl o něco měkkého. Sehnul se a v odtékajících jazycích pěny spatřil lidské tělo. Několik velkých krabů, hodujících na mrtvole, proti němu bojovně pozvedlo klepeta a trhavým pohybem se neochotně vzdálilo do stínů.

Ležel zde jeden ze stygijských vojáků, kterého zřejmě vlna vzedmutá vírem mrštila až sem. Neuvěřitelná síla vody ho doslova rozbila na kusy... Ačkoliv, byly ty rány skutečně způsobeny jen otloukáním o hrany skal? Conan zjistil, že Stygijcova hruď je otevřena hlubokým čistým řezem, jaký může způsobit jen nějaký velmi ostrý nástroj, který proťal i žebra. Přetrhané žíly, vychlípené z krvácející rány, naznačovaly, co v mužově těle chybí. Ano, kdosi mu vyrval srdce!

Conan pocítil nepříjemné mrazení v zátylku. Prudce se vztyčil s dýkou pevně sevřenou v pěsti a pátravě se zadíval do temné části tunelu, jíž teď musel projít, aby se dostal k zářivému kruhu světla na opačném konci. Měl pocit, že ve vlhké tmě jeskyně se cosi šelestivě pohnulo. Jsou to jen skrývající se krabi?

Uvědomil si, že váháním zvyšuje míru svého ohrožení. Neznámý nepřítel ho pozoruje a chystá se k útoku. A cesta zpátky neexistuje; tam vzadu čeká stoupající, věčně hladové moře. Zhluboka nabral dech do plic a s dýkou napřaženou vyrazil. Cosi slizkého, ale přitom drsného a plného pichlavých ostnů se zvedlo od stěny tunelu a hmátlo po něm. Setřásl ten ohavný spár z ramene, cítil, jak ho v místech doteku pálí roztržená kůže. Uskočil, ale vtom jiné klepeto sevřelo jeho kotník a prudkým škubnutím mu podrazilo nohy. Ještě dřív, než dopadl na mokrý písek, se v letu pootočil a vztekle se ohnal dýkou. Ostří narazilo na pevnou hmotu, ozvalo se křupnutí, jako když se láme suchá větev, a sevření povolilo. Vzápětí se ze všech stran ozval podivný chřestivý zvuk; byla v něm bolest a překvapení, zněl podrážděně a výhrůžně.

Conan se rychle odkulil stranou. Do míst, kde ještě před vteřinou ležel, udeřilo něco s takovou razancí, že celá chodba se dunivě otřásla a zaplnila se zvířeným pískem. Zvedl se na všechny čtyři, pružný jako tygr, pozorně naslouchal skřípavému pohybu kolem sebe a instinkty, vypěstované za bezměsíčných cimmerijských nocí, ho včas varovaly; cítil, že chodbu před ním uzavírá neviditelná síť z navzájem propletených kostnatých chapadel, z těch podivných končetin přízraků temnot, toužících po živém lidském srdci...

Čekal a naslouchal. Stále sílící dunění bylo neklamnou předzvěstí blížící se vlny. Devátá vlna! Nejvyšší a nejsilnější, která se už brzy prožene tunelem jako smršť a rozbije se až na jeho protilehlém konci. Musí její síly využít; pokud se mu to nepodaří, skončí stejně jako ten stygijský voják... Když se soutěska za jeho zády zaplnila řevem zpěněné vody, zatajil dech, skrčil se, sehnul hlavu ke kolenům a zakryl si ji lokty. Příval ho zvedl a vrhl vpřed; proletěl jako koule vržená z praku mezi šmátrajícími chapadly, cítil, jak ho ostré drápy bičují a trhají mu kůži na cáry v marné snaze zachytit jeho kluzké tělo. Pak se najednou ocitl v oslnivém slunečním světle, vlna ho vyvrhla na pláž a vyčerpaně se stahovala. Dral se proti proudu, zabodl dýku do tekoucího písku a snažil se co nejvíc zbrzdit klouzavý zpětný pohyb, který ho vracel k nebezpečnému ústí skalní štěrbiny. Nakonec se mu to podařilo; vlna ho opustila a zanechala ho na suchu spolu s několika rosolovitými medúzami a zmítajícími se rybkami. Hejno racků se slétalo k bohatě prostřenému stolu a se zlobnými skřeky poplašeně zakroužilo, když nahé Conanovo tělo, polepené pískem a omotané dlouhými šlahouny řas, se namáhavě zvedlo a potácivě se vzdalovalo z dosahu vln. Znovu padlo na čáře, vyznačující hranici příboje.

Několik drobných hnědých žen, lovících tady spolu s racky mušle a kraby, se zarazilo a pozorně se zadívalo na mohutného bílého cizince, který se tak nenadále vynořil z vln.

„Forbolg!“ vykřikla jedna z nich zděšeně.

A rázem se všechny rozprchly s pronikavým jekotem.

Conan ležel v mátožném polospánku s tváří zabořenou do písku; přesto část jeho bytosti stále bděla a byla připravena reagovat na případné nebezpečí. Slunce stoupalo a žhavé šípy paprsků se dotýkaly jeho odřených a krvavými škrábanci pokrytých zad. Uvědomoval si, že by se měl co nejdříve přesunout někam do stínu, ale musel sebrat veškerou vůli, aby dokázal poručit svým zmoženým svalům.

Zvedl se a zůstal stát, rozkročen a s hlavou skloněnou. Mokré vlasy slepené pískem a vodními rostlinami mu zplihle visely kolem obličeje. Vnímal jen oslnivé jiskření, měl pocit, jako by se všude kolem něj s hukotem převalovala beztvará bílá masa. Na okamžik zavřel oči, aby překonal pocit závrati.

Co nejdřív musí najít pitnou vodu! Teprve pak se poohlédne po něčem k jídlu. A bylo by dobré nalézt skrýš, kde by mohl být alespoň trochu v bezpečí a zvolna sbírat síly. Neměl tušení, na jakém pobřeží ho vlnobití vyvrhlo; když se rozhlížel zpod přimhouřených víček a zvolna zaostřoval pohled, začínal rozeznávat jakousi lagunu, oddělenou pásem skalisek od volného moře. Tato hradba útesů se zvedala jako gigantické sloupy z burácejícího příboje. Conan se teď nalézal na bílém pruhu písčité pláže, poměrně úzkém, neboť jen pár kroků směrem do vnitrozemí už začínala bujná, neprostupná džungle, která vypadala, jako by někdo na stráně rozhodil kudrnatou kožešinu. Nad spletí houštin vysoko čněly palmy, nachýlené a šumící vějíři listů v neustálém mírném vánku. Na vzdáleném obzoru se v modravé mlze tyčily srázy strmých hor. Ne, tohle nebylo ploché pobřeží Shemu! Mořské proudy – možná řízené zlověstnou vůlí podivného mnicha – zahnaly patrně loď pod pláštěm mlhy k některému z málo známých a dosud neprozkoumaných Perlových ostrovů, ležících daleko v Jižním oceánu.

Conanovi bylo jasné, že z horské džungle musí určitě stékat k moři nějaký potok; stačí jít podél pobřeží tak dlouho, dokud nenarazí na jeho ústí. Vykročil po vlhkém zpevněném písku na hranici příboje, kde mu moře, teď mírné a krotké jako beránek, laškovně olizovalo kotníky. To, co se událo za úsvitu, by mu v tomhle průzračném slunečném dopoledni připadalo jako podivný přízračný sen, kdyby každou chvíli nenarážel na děsivé stopy zkázy: rozlámaná prkna, kusy ráhen, plachet a lanoví, soudky zpola zabořené v písku. Najednou si uvědomil, že je zvláštní, proč moře nevyplavilo ani jediné tělo. Nedůvěřivě se zadíval ke skalám, obkrouženým prstenci pěny, a bezděky pevněji sevřel jílec dýky, své jediné zbraně.

Jak slunce stoupalo k poledni, začínal se vzduch tetelit žárem, jazyk se mu žízní lepil k patru a krystalky soli, které zůstaly na jeho kůži jako památka na odpařenou mořskou vodu, štípaly a pálily v čerstvých ranách. Přesto šel dál jako stroj, nemyslel na bolest ani na žízeň. Dovedl svou mysl odpoutat od nepříjemných pocitů a vrhnout ji před sebe; jako by jeho duše předbíhala unavené tělo, pátrala a hledala, nořila se do stínů pralesa a naslouchala, jestli se mezi skřeky ptáků neozve povědomé zurčení pramene.

A v hlavě se mu zatím převracely myšlenky, těžce a namáhavě – bylo to pár otázek, točících se v kruhu bez odpovědi... Vedl tajemný mnich Abdulahovu loď mlhou a mořskými proudy a směroval ji mocnými kouzly právě sem, do zátoky, v níž se s neúprosnou pravidelností roztáčí zhoubný vír? Chtěl se tak čaroděj zbavit naráz stygijských pronásledovatelů i nežádoucích svědků? A proč se vrhl přímo do centra víru? Určitě ne proto, že by měl sebevražedné úmysly... Ten strom! Ano, tak to určitě bylo: mrtvý strom připlul svému pánu naproti a čekal na něj jako věrný kůň, aby ho pronesl vírem smrti někam jinam!

Najednou se Conan prudce zastavil; instinkt ho varoval, že před ním leží něco zrádného a nebezpečného. Přimhouřil oči, aby lépe rozeznal, jakého původu je zvláštní terasa, vynořující se z džungle jako temná silueta spícího draka, přetínající pláž a nořící kamennou hlavu do chvějivého jiskření na hladině zálivu. Šlo zřejmě o nějakou velmi dávnou stavbu, která se již rozpadala, pohlcována vítězným bujením tropického rostlinstva. Mezi vzdušnými kořeny stromů, splývajícími jako hadovité závěsy po bocích stavby, prosvítala struktura dokonale sestavených kvádrů z temné sopečné horniny, z nichž každý svou výškou mnohonásobně přesahoval člověka.

Conan se zachvěl, když na vrcholu terasy rozeznal řadu mohutných černých postav; připadalo mu, že ho vyčkávavě pozorují. Obezřetně se přibližoval, připraven uskočit, jakmile by zaslechl povědomý svist střely. Koutkem oka sledoval i členitý okraj pralesa, v němž by se mohla skrývat další skupina, připravená, aby mu v nestřeženém okamžiku vpadla do zad. Přesto ani nepomyslel na to, že by se mohl vrátit. Tam vpředu tušil pitnou vodu a věděl, že bez ní nemůže dlouho přežít. Byl odhodlán si k ní cestu probojovat.

Jakmile se ale dostal do těsné blízkosti starobylé hradby, jeho napjatý výraz povolil a rty mu zvlnil úsměv. Zjistil, že tajemní strážci se nehýbají – a ani nemohou. Jsou totiž vytesáni z kamene! Šlo o hrubé, primitivní sochy jakýchsi zavalitých obrů, kteří cenili zuby a upírali chmurný pohled na hladinu zátoky. Jeden byl jako druhý; neznámí kameníci je zřejmě tvořili podle jednotné šablony. Nesporně však tahle řada kamenných siláků vypadala, jako by měla zastrašovat a odhánět něco, co by mohlo přijít z moře.

Conan vstoupil do stínu vrhaného zdí. Z mohutných kvádrů, pokrytých mechem a popínavými rostlinami, čišel vlhký chlad. Páchlo to tu plísní a ještě něčím odporným, mdle nasládlým. Našel zbytek rozpadlého schodiště a dostal se po něm na plošinu, nacházející se před sochami na samém konci terasy; slyšel, jak hluboko dole vlny s třeskem narážejí na úpatí zdi. Pod nohama mu praskla jakási suchá větev, a když se lépe podíval, zjistil, že to byla lidská holenní kost. Opodál spatřil čelist a kus rozbité lebky. Zbytky koster se povalovaly všude kolem stolu, sestaveného z trojice obrovských plochých kamenů. Vrchní desku obětního stolu pokrývaly škraloupy zaschlé krve. Právě od nich se šířil onen odporný zápach, který sem vábil hejna much, vznášející se nad oltářem jako vzrušeně bzučící mračna. Stovky kmitajících křidélek vrhaly ve sluneční výhni duhové záblesky.

Conan si uvědomil, že mezi tímto obětištěm a podivnými netvory, číhajícími v zaplavovaných skalních labyrintech na okraji laguny, bude patrně nějaká souvislost. V duchu si představil beztvaré démonické bytosti, jak opouštějí za nocí podmořské jeskyně a šplhají na břeh, kde hledají, čím by ukojily svůj věčný hlad. Znechuceně odfrkl a rychle seběhl zpátky na pláž.

Sledoval linii stěny až na okraj džungle; tady spatřil, jak se obří kvádry rozestupují pod tlakem uzlovitých, bizarně zkroucených kořenů. Přes rozvalené místo se bez větších obtíží dostal na druhou stranu – a konečně našel, co tak usilovně hledal! Písčitým korytem se pod klenbou spletených větví hnala úzká bystřina s křišťálovou vodou. Tady, ve stínu džungle, měla ještě v sobě panenskou čistotu divočiny, ale o pár desítek sáhů blíž k zátoce se dotkla pravěké stěny a proměnila se na jejím úpatí v jakousi spletitou deltu s bahnitými tůňkami, do níž již zasahovaly slané jazyky moře, přinášející sem řasy, mušle a nyní i trosky rozbitých lodí.

Conan znaveně klesl na břeh potůčku a ponořil tvář do chladné vody, hltavě pil a smýval ze sebe pot, sůl a zaschlou krev. Osvěžen se stáhl do nedaleké houštiny a tady, skryt před nepovolanými zraky, si dovolil přepych krátkého spánku.

Probudil ho svíravý pocit hladu. Zjistil, že slunce už urazilo notný kus dráhy k západnímu obzoru a předměty vrhají dlouhé stíny. Chvíli zvažoval, jestli by se neměl vydat po pěšince, vyšlapané na břehu potoka a směřující proti proudu kamsi do vnitrozemí. Jistě je to cesta, kudy domorodci přicházejí k obětišti. V jejich osadě by mohl získat nějakou potravu a možná by se od místních obyvatel dozvěděl, kde se vlastně nachází. V jeho mysli však byla již od dětství hluboko zakódována nedůvěra a obezřetnost vůči všemu neznámému; jen díky tomu, že stále zůstával ve střehu, unikl už mnohokrát jen o vlásek hrozící smrti. Proto se i teď rozhodl, že mnohem jistější bude, když za úsvitu uloví poblíž osady některého z domorodců a vyzpovídá ho s dýkou přitištěnou na hrdlo.

Table of Contents

1 Chřtán řvoucího boha