Takové to bylo?

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1983 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-137-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-138-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-139-4 (PDF na CD)

1.

2.

3.

4

5.

6.

7.

8.

9.

10.

11.

12.

13.

14.

15.

16.

17.

18.

19.

20.

21.

22.

23.

24.

25.

26.

27.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

1.

 Jmenuje-li se někdo Marek Oharek, pak to svědčí o tom, že jeho rodiče měli smysl pro humor. Pro jemný, možná trochu plachý a nenáročný humor, jehož důsledky se pak trvale připomínají tomu, kdo je nucen uplatňovat ono souznění koncovek. Takto projevený smysl pro humor bylo vše, čeho Markovi rodiče v této oblasti dosáhli. Byla to také jediná pozoruhodnost jejich života, alespoň života rodinného. Byly tu otcovy vzpomínky na hospodářskou krizi třicátých let, ale krize v životě živnostníkově jsou od toho, aby byly překonávány, a proto o nich mluvil, když byla příležitost vzpomínat na činy více méně hrdinského zmáhání poměrů. Jinak v celé Oharkovic rodině nebylo nic, co by stálo za řeč. Nikde nebyl vykazován žádný velký duch. Ani ducha většího Marek nepostřehl. Nebylo tu spisovatele, učitele, ani velitele kohokoliv, ani nositele čehokoliv. Prostě v Markově rodině nebylo nikoho, na němž by se zájmem spočinulo oko veřejnosti.

 Pátravé oko veřejnosti bylo něco, čemu se rodina Markova bránila, co odmítala a před čím starostlivě zavírala dveře. Být doma mezi svými, mezi čtyřmi přátelskými stěnami, které otec jednou ročně, vždycky kolem Josefa, bílil, aby zabránil zimě přesahovat do jara. Byla to neměnná zásada a takřka existenční princip. Ó, tak dosáhnout toho, aby na člověka nebylo vidět, aby se mohl sám ke všemu vyjádřit, ale aby přitom nebyl slyšen! To byly zásady, které Markovi rodina odmalička vštěpovala, do vědomí zanášela, ne sice přímo a ve znění kategorického příkazu, ale krok za krokem, kapku za kapkou se tyto principy usazovaly v jeho vědomí.

 Pozoruhodnostmi neoplývala ani matčina strana. Jejich babička Hořánková vzpomínala, že z jejich přízně kdysi kohosi oběsili. Jenže jenom za to, že zabil ženu rozporkou. Pro manželskou nevěru. Takže to ani nebyl ten správný mord, kvůli kterému vstávají vlasy hrůzou na hlavě a rodina má ostudu. Navíc nebylo jisté, jestli ho, vraha, skutečně oběsili, protože na podrobnosti si už nikdo nepamatoval. I jméno vražedníka bylo obměňováno podle toho, kdo právě vzpomínal.

 Taková to byla rodina. Živnostnická. Tatík švec, dříve soukromý, nyní, po slavném únorovém vítězství pracujícího lidu, komunální. Markovi dělalo otcovo minulé živnostnictví starost. Musel vyplňovat příslušné rubriky předtištěných dotazníků o kádrovém původu a na školách trpěl nejistotou, zda se na něj někdo křivě nezahledí. Živnostník byl v principu podezřelý svou obojakostí. Jednou nohou byl mezi dělníky, druhou mezi podnikateli, tedy kapitalisty. Kdyby se byl narodil za války, byl by původu dělnického a měl by po starostech. Jenže se narodil před válkou, kdy živnosti bujně kvetly. Kdo za to mohl?

 Když Marek s odstupem času vzpomínal na otce, pletl se mu vždycky do vzpomínek jeho mohutný knír, který páchl laciným tabákem a který tak bránil důvěrnému styku syna s otcem. Jako dítě se Marek vyhýbal důvěrnostem, ke kterým nebyl otec náchylný, ale přece jen, dítě je dítě a potřebě přitisknout ho k sobě se člověk neubrání.

 Starosti Markovi začaly podezřele brzy, když mu bylo pět let. Každý něčím byl, jenom on byl pořád jenom dítě. Představoval si, jak je to asi těžké se něčím stát, když nic nemůže a nic nesmí. Pak se rozhodl, že si vezme za ženu paní Moráčkovou, a taky jí to řekl. Když ji bude mít za ženu, bude už velký a to dřív, než vyroste.

 Paní Moráčková chodil k Oharkům na velké prádlo. Ne proto, že by Markova maminka potřebovala pomoc při praní, ale paní Moráčková potřebovala těch několik korun a oběd. Když dostala od Marka nabídku k sňatku, smála se tak, že nemohla prát a voda jí tekla z červených rukou na kuchyňské linoleum.

 Až v deseti letech dostal Marek svůj první pořádný výprask. To dokazuje, že matčina výchova měla na dítě pozoruhodný vliv a že dítě bylo přiměřeně vychovatelné. Výprask dostal od učitelky, kterou měl rád a která měla ráda i jeho. Přinesl do školy ropuchu a dal ji pod katedru. Ropucha skočila a podobně se zachovala i paní učitelka. Na rozdíl od ropuchy se učitelčin skok neobešel bez hlasitých projevů nevole. Výprask byl strašný, protože strašná byla i směšnost situace, do které Marek učitelku přivedl. Chápal to jako krutou nespravedlnost, kterou nemohly zmírnit ani pozdější projevy náklonnosti, kterými učitelka nešetřila.

 Gymnasium absolvoval Marek s bídným prospěchem, trápily ho noční můry, do nichž se přechodně převtělovaly jeho pohlednější spolužačky a kterým se na radu moudřejších snažil předcházet pobíháním po hřišti. Vysokou školu, otevřenou po válce v krajském městě, na kterou ho rodiče se vzdycháním vypravili, absolvoval bez problémů. Neprozřetelně však vystoupil s jakousi naivní představou o řízení společenských věcí na schůzi, kde byl přítomen kdosi z Prahy, a protože mnozí úředníci trpěli iluzí, že nově úřadovat mohou jenom lidé noví, nezatížení byrokratickou machou, dostal najednou nabídku přejít do Prahy. Byl to v podstatě příkaz, kterému ochotně vyhověl. Nejdřív ovšem musel vstoupit do KSČ. Proč ne? To nic nestojí. Doporučení dostal od svých učitelů, kteří měli na mysli blaho budoucího socialismu.

 Z celého příbuzenstva to dotáhl nejdál a nejvýš. A to byl teprve začátek. Marek Oharek, inteligent první generace. Najednou byl tak vysoko, že tam za ním jeho rodina ani nedohlédla. Mluvil s nimi dál, jako by pracoval někde v sousední vsi na obecním úřadě.

 „Potřebujeme přestavět chlívek, sežeň nám v tý Praze ňáký cihly,“ pronesl otec Oharek a zamnul si praskavě bradu: Markovu duši pak prostoupil často se opakující pocit marnosti.

 Nosticův palác na náměstí Maltézských rytířů bylo nesporně vznešené sídlo. Spolu s holandským vyslanectvím ho obýval vrátný Plíšek a část ministerstva, která měla na starosti vysoké školy. Do řad tohoto odboru byl přijat i Marek Oharek. Teď byly v běhu tak zvané studentské události, které měly snahu vstoupit do dějin, Praha jiskřila tetelivým vzduchem a Marek nevěděl, na čem je. Když šel po Národní třídě, měl pocit, že má v hlavě úl. Ležela na něm odpovědnost za správně zaujaté stanovisko a obava, že není s to se ho zhostit. Otec Švec, vedoucí jeho oddělení, přinese z gremiální porady úkoly a ty rozdělí mezi své referenty. Někdo z nějakého vyššího úřadu chce vědět, jak je to v Brně s výukou sociologie, když byla ponížena jako pavěda. Ten někdo zaspal dobu, sociologie je přece legální věda, kterou nějaký ignorant nemůže vyhubit tím, že o ní nic neví. Tak naivně smýšlel Marek Oharek snad proto, že sám o sociologii nic netušil. Termín sociologie v něm však vzbuzoval úctu a tak sepsal rozklad, když před tím nahlížel do jakýchsi textů, které vyhrabal v knihovně odboru. Pak ovšem nespal a nespal. „Než něco napíšeš, zeptej se, co chce ten někdo slyšet, jinak si nabiješ hubu,“ zněla rada zkušeného, kterému bylo Oharka líto.

 Švecovo oddělení mělo pět lidí, kteří měli stačit na všechny univerzity a ještě jezdit radit na Slovensko, kde bylo taky jakési poloministerstvo.

 Kdyby tak věděli na kádrovce, kdyby věděl docent Maranic, Oharkův nejvyšší představený, ředitel odboru univerzit, když už nechá stranou náměstka Mrnku, který byl až v předpokoji bohů, a proto na něj skrz mraky neviděl, kdyby tak všichni věděli o jeho bezesných nocích a o jeho pochybnostech!

 Z průměrné nicotnosti svého rodiště vyzvedl Marek ženu Marii. Seznámil se s ní na plese svého gymnázia, a protože ho zaujala svou rozesmátou tlachavostí, kterou chápal jako projev radostného zaujetí pro světlejší stránky života, věnoval se jí dost dlouho, tak dlouho, až udělala maturitu a mohla se vdávat.

 Marie těkala svýma černýma očima po Praze rozpačitě jenom chvilku. Měla intenzívní výchovu a cit pro lidské situace.

 Dočasně se ubytovali v manželské koleji a rychlost, s jakou vymohla byt, regulérní byt o dvou pokojích a kuchyni v ministerské novostavbě, byla obdivuhodná. Marně si její muž lámal hlavu, zda potvrzení o těhotenství bylo pravé nebo falešné. Kdyby bylo podvržené, naskytly by se přečetné pochybnosti a důvody k pochybnostem.

 „Jen si dávej pozor, ono to zas není tak jisté,“ vybízela ho k opatrnosti ve chvílích, kdy si myslela, že je třeba ho vybízet.

 „Jak to? Jsi přece těhotná,“ divil se manžel, který to už napsal matce Oharkové, aby ji něčím lidským potěšil.

 „Jo, jsem, ale zase ne tak úplně.“

 „To mi vysvětli,“ vykřikoval do noci rozhorleně. „Buď jo, nebo ne.“

 „No jo, ale i ne. Tak trochu jo a trochu ne.“

 „Nedělej ze mne blbce!“ Milostné vytržení ho přešlo. Kdo by ostatně snášel podobné řeči? „Přece nejsi jen tak trochu těhotná. To mi připomíná...“

 „Co ti to připomíná? Mně to připomíná, že chceš bydlet. Nebo snad ne? Chceš. Tak tu nevykřikuj a spi. Takový pitomý řeči. Zítra si o tom bude celá kolej vypravovat. Nech toho a jdi spát.“

 Byt chtěli a byt dostali. Lékaři posléze uznali, že Mariino těhotenství odeznělo bez předpokládaných následků. Marie o tom už dál nemluvila, Marek se neptal, pochybnosti tajil v duši a matce Oharkové napsal, že se těšila zbytečně.

 Kolem poledne se vždy z Plíškovy nory táhly vůně, které vyráběla Plíškova žena. Kuchyni měla hned za vrátnicí a otevřenými dveřmi štědře sytila nosy ministerských návštěvníků. Dělnická moc a dělnické zvyklosti. Důvod k přetvářce žádný. Plíšek tu vůni nasával skrz záclonu svých bohatýrských knírů a blahosklonně kynul úředníkům, kteří v tu dobu chodili na druhou stranu náměstí do závodní kuchyně a se závistí odhadovali, co má Plíšek k obědu.

 K dobrému zvyku patřilo Plíška bodře pozdravit a utrousil nějakou více méně vtipnou poznámku. Soudružské vztahy se přece vyznačují žoviálním jednáním. Patříme k sobě, nebo ne? Plíšek to ovšem sledoval s nedůvěrou, vzdělanci mu byli podezřelí. Počítal s tím, že jeden každý dělá doma pana doktora a na vrátnici se trapně přetvařuje. Proto jenom uváženě kýval hlavou, že je jako dobře.

 V Plíškově osobě byla jakási zvláštní vznešenost. Marek si nemohl srovnat v hlavě, proč právě tento zakládající člen strany, stejně jako otec Švec, nedělá někde nějakou rozhodující funkci. Proč sedí ve vrátnici? Na plenárkách odmítal čestnější místo, sedal u dveří, aby byl pohotově, kdyby ho bylo třeba. Jak se zdálo, a to Marek Oharek opravdu těžko chápal, revoluce vyzvedávala jenom některé ze svých bojovníků. Vrátnická pozice Plíškova byla, podle Marka Oharka, ponížením myšlenky.

 „Soudruhu Plíšku, nevíš, kam šel Šíša Hrobek?“ zeptal se rozpačitě. Oslovit staříka a ještě mu tykat – vykat mu by znamenalo nechat se nařknout z maloměšťáckých pozic – dělalo Markovi jisté potíže, styk s jeho důstojností v něm probouzel rozpaky.

 Plíšek si ho pozorně prohlížel, v jeho vodových očích se mihla určitá myšlenka, ale zůstala skryta. Pak naladil přísnou tvář a zaskuhral: „Referenty nehlídám. Ostatně, mně se nic neřekne. To ty máš vědět, kam kdo v poledne chodí.“

 A bylo to. Marek putoval nahoru po schodišti, po kterém kdysi běhali sluhové v livreji, zřejmě běhali přičinlivě, protože kamenné schodiště bylo značně ochozené, to nemohly obrousit botky supících dam v nákladných krinolínách. Když si je Marek představil, měl téměř jistotu, že není ten pravý člověk na správném místě.

 Vyplnit referátník nebylo ještě tak obtížné. Vyjádřit v něm stanovisko, které by bylo přijatelné pro vedoucího oddělení Švece a pro vedoucího odboru docenta Maranice, bylo už složitější. Docházet do škol, na katedry, klepat na dveře děkanských pracoven, tvářit se poučeně, když vypadáte jako student, mluvit málo a jenom to, co je třeba, to už byla věda.

 Jednu z moudrých rad, kterými jeho kolegové nešetřili, zněla: Když si z tebe budou dělat srandu, ber to tak, jako že si utahují z diktatury proletariátu. A nebudeš vůbec daleko od pravdy. Přitom lidé, které měl takto hodnotit, byli lidé jako on, přibližně stejné víry a na některých katedrách i věku. Nedůvěra ve vzdělance se zřejmě nevyhýbala ani ministerským úředníkům s univerzitním vzděláním.

 „Když si nevíš rady, mlč. To je stará zásada. Starej Panožka prošel několik režimů a právě tohle se mu perfektně osvědčilo. Jednou, když se tady při nějaké příležitosti mírně namazal, se svěřoval se svými zkušenostmi. Ten tu sloužil už za války.“

 „To je moudrost, na kterou nemusel přijít právě tady. To říkal náš děda taky,“ odporoval Hrobkovi Marek. „Raději mi poraď s touhle žádostí.“

 „Zahraniční cesta? Pošli to zahraničnímu oddělení.“

 „Jenže je to náš učitel.“

 „Je tam doporučení kádrovky? Myslím školní.“

 „Kde by se to tu vzalo, ještě není nic v běhu.“

 „Tak se na to vybodni. Budeš si pálit prsty. Chlap tam někde udělá ostudu, nebo zdrhne, a ty v tom budeš lítat. Nejlepší je Benda. Ten stráví tři čtvrtiny pracovní doby dokazováním, že práce, kterou mu přidělili, patří někomu jinému. To je ouřada! Je v tom taky kus umění. Musíš se to naučit, jinak budeš pořád učedník. Dej mi cigaretu.“

 Marek mu ji dal a skrz závoj dýmu pak probírali otázku, jak nejúčelněji zmařit čas vyměřený na bohumilou úřední činnost.

 Co vlastně jsem? Úředník, brkohryz, referent, politicko-organizační pracovník? To poslední stárnoucí otec Švec na poradách zdůrazňoval, protože představu, že on sám skončil svoji kariéru jako ouřada, bral jako ponižující. Tyhle otázky však byly i pro Marka důležité. O životě a jeho perspektivách měl zatím nejasné představy a chtěl si je proto ujasnit. Při svých cestách na školy si před oči stavěl vzory vysokoškolských učitelů, někdy i docentů, kterých bylo zatím po válečné výluce málo, a srovnával se s nimi. Mnozí ho brali jako sobě rovného, protože měl vysokou školu a jeho zdrženlivost jenom někteří viděli jako povýšenost úředníka.

 Marek Oharek se snažil, ale snaha byla málo. Otázky zůstávaly a někdy byly nepříjemně palčivé. Jak tomu všemu, co se na mne valí, mohu rozumět? Jak mohu rozumět tomu, zda má nějaká doktorka Procházková přejít na techniku do Brna, když je na její škole ve výuce dost nejasná situace? Ona na odchodu z Prahy trvá, protože má tam někde staré rodiče s rodinným domkem – a já mám rozhodnout? Kdybych se o domku zmínil, Švec by mne vyhodil a Procházková by zestárla v Praze.

 „Slyšel jsi Maranice, nebo jsi tam nebyl? Tys nebyl na poslední poradě odboru?“ Benda, který se věnoval přírodovědeckým fakultám, těžce dosedl na volnou židli naproti Markovu stolu. Ve své noře, která kdysi byla obydlím knížecího služebnictva a měla okna na dvůr, sedával Marek s Hrobkem. Ten se teď zdržoval na některé z humanitních škol a Oharek za něj bral telefony.

 „Co jsem měl slyšet?“

 „Musíš citlivě rozlišovat a mluvit jenom do toho, co je třeba. Pochop, že tenhle stát trvá teprve chvilku, není tady zkušenost. Mezi námi tady není žádný profesionál, no, nekoukej tak. Poměry jsou už takové. Když si nevíš rady, nic nerozhoduj. Vem to sem a dáme hlavy dohromady. Pochop, že jde vždycky o souvislosti, které nejsou hned vidět.“ Roztáhl ústa a zašmátral rukama po stole. Pak se protáhl a díval se, jak na něj Marek udiveně zírá.

 „Nekoukej a zamkni. A vyndej klíč. Mne nějak bolí hlava a tak si dám dvacet. Tam u mne pořád někdo otravuje.“

 Položil si hlavu na lokty a za chvíli s hekáním usnul. Marek žasl. Nevěděl, co si má myslet a co dělat. Benda, obtloustlý snad už čtyřicátník, ukazoval Markovi prořídlé temeno hlavy. Tohle tady je zasloužilý referent, vlastně ne zasloužilý, ale už zkušený vlk s ošoupanými lokty rukávů. Tedy člověk těšící se přiměřené vážnosti. Marek se bál, že někdo vezme za kliku, že se bude snažit otevřít a na chodbě bude vyvolávat jeho jméno. Co si myslíš, takhle mi tady chrnět? V pracovní době? Proč nezůstaneš ve svém doupěti?

 Chvíli v něm rozhořčení pracovalo, posléze se utišilo. Teď se mu to zdálo být směšné. Benda spal a dával Markovi příležitost vybavit si jeho vehementní vystupování na schůzích, kde horoval za pracovní elán při plnění různých, zřejmě důležitých dílčích programů boje za socialismus.

 Za drahnou dobu, kdy si Marek stačil pročíst několik spisů a záznam z porady, který po odboru koloval, se Benda s mlaskáním probudil. Rozespale mžoural kolem sebe, a jak se zdálo, přišlo mu to divné, snad i trapné, že tu tak spal na cizím stole.

 Chvíli šmátral v kapsách saka, aby se posléze zeptal, jestli nemá Marek cigaretu.

 „Je mi líto.“ Proč by ho měl ještě zásobovat cigaretami? Kdyby mu ji dal, nemohl by si zapálit po večeři. „Spal jsi jako dítě,“ řekl proto, aby odvedl řeč od cigaret.

 „Brr, jako dítě,“ řekl Benda otráveně.

 „Máš něco proti dětem?“ držel se Marek nabídnuté otázky.

 „Proti dětem ne. Dětství mám naštěstí za sebou. Ale nepřipomínej mi to.“

 „Co je, prosím tě? Dětství, nejkrásnější lidský věk,“ vrtěl Oharek nechápavě hlavou.

 „Blbost. Krásnej věk, ale ne pro děti. Buď rád, že už nejsi dítě,“ zasmál se omluvně, jako že vede takové řeči, které nemají smysl, podobně jako nemá smysl sedět tady u cizího stolu. „Máš nějaké děti? Nemáš. Buď rád, že nemáš. Děti to nemají lehký. Víš jen, co to jsou dětský nemoci? Co to je dětskej strach? Co to je za nejistotu, když nic neumíš, nic nevíš, na všem jsi závislej? Bezstarostnej věk! Cha, cha! Dej mi svátek, děti to vůbec nemaji lehký. Já jdu.“ Šel a nechal po stole rozházené Hrobkovy spisy, po nichž se válel, a pocit zmatení v Markově hlavě.

 Nesmysl. Děti to mají krásné, usuzoval Marek, protože cítil potřebu být vůči Bendovi v opozici. Nekonečný prostor, žádná omezení, fantazie, všechno má křídla. Kéž by ti tak z toho něco zůstalo, ty bručoune. Proč jsi nechrněl na svém stole? Protože by na tebe divně koukali. Tam ses styděl. Přilezl jsi ke mně, protože si můžeš dovolit na mne vyskakovat, ty padišáhu pupkatej.

 Marie teď vzala novou práci. Jako písařka pracuje jenom na půl úvazku a mimo to dělá statistku na Barrandově. Vydělá tam víc než dříve v kanceláři za celý den. Chodí domů pozdě, to je na tom nemilé, Marek dělá večeři a čeká na ni s kastrolem v troubě, dokud nepřijde. Taky se změnila. Pražský vzduch jí dělá dobře. Vypadá jako diblík. Samá kučera a v očích rozdychtěné mámení.

 „Moc na mne nesahej, Medánku, potřebuju bejt ve formě.“

 „Ten svetr sis koupila? Je ti nějak moc těsný. A neříkej mi Medánku. to je jako bys mi říkala ty Blbánku.“

 Svetr jí byl těsný, ale nebyl jí malý. Marek se divil, co to na něj doráží, jaké představy může ten kus textilu vyvolat. Prosím, tohle má doma a není si toho ani příliš vědom.

 „Medánku-Blbánku. To je světový. Dneska jsme měli velký tóčo. Pan Mohelský je ohromnej. Ten to válí, že mi jde hlava kolem.“ Řekla to zasněně a nedbala, že v kuchyni je nádobí za tři dny, že už není na co dát salám, který si Marek kupil k večeři, který bude provokativně jíst z papíru, ve kterém si ho přinesl.

 „Kolego,“ doktor Bauch vstoupil bez klepání, které pokládal za buržoazní přežitek. Když národního socialistu Baucha v osmačtyřicátém roce soudruzi převychovávali, vzali převýchovu zřejmě od podlahy. „Prý máte seznamy vedoucích kateder z univerzit. Nutně je potřebuji, ihned mi je vydejte.“

 Zvláštní bylo, že se nesnížil k tykání, které bylo důkazem názorové a akční shody ministerských úředníků. Šedý knír anglického gentlemana se teď vzdouval vzrušením. „Ihned je potřebuji. Co sedíte? Hledejte ty seznamy!“ Bylo vidět, že poměrně brzy začne vzdorně dupat.

 „Já ty seznamy nemám a taky jsem je nikdy neměl, protože je k ničemu nepotřebuji.“ Marek k návštěvě vzhlížel ze své židle a uvažoval, jestli nemá vstát, když mluví s doktorem Bauchem.

 „V sekretariátu mi řekli, že jsou u vás. Proto hledejte!“

 „Nemám co hledat. Mohu jenom slíbit, že kdybych je někde uviděl, řeknu, že je potřebujete.“ Provokativně se jal listovat v papírech, které měl na stole. Doktor Bauch chvíli váhal, pak za sebou hlučně zavřel dveře.

 Seznamy měl Oharek v zásuvce. Vyndal je a strčil je Hrobkovi do stolu. „Teď si to hledej, seladone.“

2.

 Marek měl doma pěkný štůsek konspektů ze Stalinových spisů. Otázky leninismu od tohoto autora byly jeho učebnicí marxismu. Na fakultě je pečlivě vyráběli a učitelé jejich kvalitu kontrolovali. Učitelé byli většinou středoškolští profesoři, kteří náhle povýšili na učitele vysokoškolské. Na škole byli jenom dva docenti, ostatní spolu s nimi dojížděli z Prahy. Neměli sice žádoucí vědeckou kvalifikaci, měli však dobrou vůli ji postupně nabýt. Navíc měli metodickou poctivost a potřebu naučit své studenty všemu, co bylo podle osnov potřeba. Marek vzpomínal na doktora Gregora, který se po Únoru na čtrnáct dní zavřel do pokoje s Karlem Marxem a vyšel odtud jako poučený a přesvědčený marxista. Národně socialistickou minulost mu už nikdo nepřipomínal. Udělal studentům perfektní analýzu Stalinova přístupu k otázkám jazykovědy a přesvědčil je o nebezpečí Marrových názorů.

 Několik středoškolských profesorek, které měly ještě v paměti předválečnou univerzitní zkušenost, však dokázalo studentům včetně Marka zamotat hlavu Havránkovými a zejména Trávníčkovými spisy, z nichž především gramatika posledně jmenovaného dala Markovi hodně práce. Když se jedna z dam dopustila hříšného tvrzení, uplatňujíc u příležitosti rozboru francouzských osvícenců Descartesovo „Cogito, ergo sum“, vzbouřili se učedníci marxismu a zle dámě zatápěli. Dlužno dodat, že za jejími zády sami sebe přesvědčovali, že toto opožděné myšlení není jejich myšlení, protože hmota vždycky předchází ducha, a tedy člověk nejdřív je a teprve potom myslí.

 Lenin byl pro Marka Oharka příliš intelektuální. Divil se, jak mohli negramotní ruští dělníci rozumět jeho složité rétorice. Moc diskutoval a méně formuloval pravidla a poučky. Škola nedala Markovi příležitost poznat něco jiného, setkat se s názory protivníků. Podle otce bylo všechno, co táhlo Markovi hlavou, stejně jenom samá hloupost. V širším společenském prostoru vládla zlodějna, protože likvidace soukromého podnikání povede jenom ke zkáze. Kam to všechno může dojít, když to stojí na krádeži? Copak je znárodnění něco jiného? Už dávno přestal být otec pro Marka intelektuální autoritou. Jeho jadrná hodnocení bral shovívavě na vědomí a nevracel se k nim ve svých úvahách o společenském pokroku.

 Teď Stalina shodili do bláta. Se Stalinovým jménem byly přece spojeny naděje konce druhé světové války. Vítězství, konec útrap, co krve vyteklo, kolik hrobů jenom v okolí jeho města skrývalo rudoarmějské dělníky války. A teď tohle. Byla to chvíle všeobecného zděšení. Markovi bylo, jako by někdo povalil oltář a vyhlásil platnost působení nového boha. Jenže kdo byl ten nový bůh?

 Úředníci oddělení univerzitních škol seděli zavřeni v knihovně, seděli na balících knih, schovali se tam před případnými návštěvami a před zvědavými zraky několika bezpartijních spolupracovníků, kteří se žádostivě rozhlíželi pátrajíce, co se to děje. Židlí v knihovně bylo málo, knihovna není čítárna. Tak tady úředníci četli tajný Chruščovův referát přednesený na dvacátém sjezdu. Připadali si jako spiklenci. Stalo se něco, o čem moudří představitelé strany a státu rozhodli, že se o tom veřejnost zatím nesmí dozvědět.

 Nejdřív my, potom vy ostatní. Informace byla tajná, tajnější než jejich oficiální tajnosti označené výhružným razítkem.

 Marek viděl závoje prachu, věděl, že sedí na mase špinavého papíru určeného do sběru, a zdálo se mu to být případné. Tak, tady jsme my – avantgarda pokroku. Takhle jsme dopadli. Ale to přece nejde, aby se proud světové revoluce zastavil jenom proto, že někdo odkryl špinavé stránky našich dějin. Nemělo se to stát. Co se nemělo stát? Nemělo dojít k té kritizované skutečnosti. Nebo se o tom kultu osobnosti nemělo mluvit a dělat, že se nic nestalo?

 V hlavě měl Marek neurčitý pocit provizoria. Šíša Hrobek, jen o rok starší, shodou okolností spolužák z gymnázia, teď četl a tvářil se, jako že všemu rozumí a všechno chápe. Mizera. Všechno je mu jasné. Takový byl vždycky. Všechny včerejší pravdy už dneska přehodnotil.

 Hrobek předčítal z tenké brožurky, a když vrzly dveře a knihovnice, které nešlo na rozum, proč sedí tolik lidí u ní v knihovně, když je kolem plno místa, si přišla pro nějakou knížku, přecházel plynule na referátník, ve kterém se řešila nějaká služební záležitost.

 Když dočetl, podíval se Hrobek na otce Švece. Ten o věci věděl totéž co ostatní. Jako zakládající člen strany a účastník jejího pátého sjezdu se nijak nestyděl za to, že si tykal s vyloučenými renegáty; teď ale uvažoval, co dál.

 „Jdeme něco dělat. Nemá cenu nad tím mudrovat. Strana se vysloví a my budeme vědět, co dělat.“ To byl jeho názor, který vzali na vědomí. Halasně poděkovali knihovnici a rozešli se ke svým úředním stolům. Říkat nebylo co. Vlastně bylo, bylo mnoho otázek, jenom je nebylo komu položit. Přitom se styděli, že neprohlédli dřív, že dřívější kritiku dogmatického kurzu politiky brali jako projev třídního nepřítele, nebo se styděli za svou slepou důvěřivost.

 „Šíšo, tys to věděl?“ zeptal se Marek naivně, když si Hrobek sedl ke svým lejstrům a chystal se v nich číst, jako by se nic nedělo.

 „Co jsem měl vědět?“

 „To, jak to bylo.“

 „Kdo to moh vědět, vole? Copak se dělá světová revoluce u nás v odboru? Ale s moc věcma jsem nesouhlasil. Jenže háček je v tom, jestli jsem nesouhlasil s tím, s čím bylo třeba nesouhlasit. To nevím přesně. Rozeznej oprávněnou třídní kritiku od neoprávněné třídní kritiky. He! S procesy jsem tedy nesouhlasil. To řeknu nahlas. Věšet Horákovou bylo svinstvo, který se nám vymstí. To se bude těžko rovnat.“

 „Myslíš, že se to bude muset vzít všechno zpátky?“

 „Vím já, jestli všechno? Ale hodně jo.“

 Marek si vybavil, jak na fakultě poslouchali rozhlasový přenos ze soudní síně, kde pod tvrdou palbou prokurátorova skřípavého hlasu vypovídali členové stranického vedení. Vůbec mu tenkrát nepřišlo na mysl, že tam asi odříkávali své divadelní role. Teď si s hanbou uvědomoval, že jim to ponížení tenkrát přál.

 „Co budeme dělat my?“

 „Máš tu smůlu, že to budeš chodit vysvětlovat a studentům napravovat hlavy. Budeme chodit na školy krotit vášně.“

 „Neblbni.“

 „Žádný neblbni. Jen neblbni ty. Budeš chodit. Od Maranice dostaneš instrukce, co tam jako máš povídat a jak do toho! Taky budeš fasovat erární sako, když ti v tý diskusi náhodou utrhnou rukávy. Těš se, hošo, další životní zkušenost máš před sebou.“

 Marek v noci nespal... a nejednu noc. Člověk začne stárnout tehdy, když přestane věřit v přirozenou dobrotu světa. Obklopilo ho provizorium existence. Tušil, že je to horší než pocit, který se člověka zmocní, když ho zradí druhý člověk. Jsou kolem mne lidé, kteří mne neopustí v mé slabé chvíli?

 „Marie, co bys dělala, kdyby mne vyhodili z práce?“

 „To myslíš ... ono to už začalo?“

 „Co tím myslíš, že už mělo začít?“

 „Nic tím nemyslím. Jen se ptám, co se děje.“

 „Ne, nic se neděje, ale možná, že u nás budou ty mladší, málo zkušené nahrazovat těmi zkušenějšími.“

 „Tak si najdeš něco jinýho. To je krámů.“

 „To řekneš jen tak, něco jinýho?“

 „Klidně. Já se uživím.“

 „Ty se uživíš. A co já?“

 „Nefňukej. Řeknu Kájovi a on ti poradí. Proč by tě vlastně měli vyhazovat? Jsi přece v partaji. Děláš, co umíš? Děláš. Kritizovali tě? Nekritizovali. Tak neskuč a buď chlap.“

 Měla pravdu. V tom chumlu, v tom zmatení, v posunu front se Marek dočasně ztratil historickým událostem z dohledu. Schůze a aktivy absolvoval, aniž na nich musel vystoupit.

 Na svých spolupracovnících viděl, že přemýšlejí, že mluví a jednají, že však hledají pevnou půdu pod nohama. Četli v Rudém právu stanovisko strany a snažili se mu rozumět. To je čestný přístup k věci, říkal si Marek. Straně je třeba věřit. Jenom my malicherní jí škodíme svými pochybnostmi.

3.

 Události se bouřlivě vršily. Kdekdo nadával na poměry – a tím na komunisty. Marek opíral svou víru v socialismus o autority buď abstraktní, jako byla historická zkušenost strany – v jeho situaci konkrétně těžko doložitelná – nebo o autority lidské, které však byly často omylné. Jako třeba otec Švec. Kult osobnosti podrazil světové revoluci nohy a otec Švec v této napjaté situaci shání po městě ventily k ústřednímu topení.

 Svět, který do té doby s opovržením přehlížel dvouletkové a posléze pětiletkové snažení, se najednou začal o Československo zajímat. Dralo se do světa. Alespoň mnozí z okolních lidí pod tím dojmem dostali světovou tvář, světové názory, nadmuly hruď a vyslovovali se. Když přišla do oddělení doktorka Zoubková z přírodovědecké fakulty, za patnáct minut, co tam řečnila, nejméně čtyřicetkrát použila slovo struktura.

 „Ta ženská je z toho, že umí číst, úplně zblblá,“ řekl Benda po jejím odchodu.

 Začala se zvedat voda a hrozila, že se vylije z břehů.

 Marek popisoval referátníky a skromně obhajoval svá stanoviska maje daleko ke světovosti. Obhajoval je vlastně jenom před Šíšou Hrobkem, který ho s převahou oslovoval – ty vole! Jaká byla Markova stanoviska? Lépe by bylo se zeptat: k čemu byla jeho stanoviska? Šíša by odpověděl, že k smíchu.

 „Teď se tomu říká dogmatismus, kamaráde. Věkem jsi sice mladej, ale názorem na svět jsi úplnej sklerotik. Pružné myšlení šlechtí lidi poučené.“

 Na otázku, čemu má tedy věřit, odpovídal Šíša, aby šel do háje. To tehdy, když měl smířlivou náladu. Jinak odpovídal drsně, jak se mezi spolužáky obvykle mluvilo. Svět není k tomu, aby Marka Oharka naplňoval optimismem. Svět je už jednou takový, jaký je, a i když si filozofové předsevzali, že ho budou měnit, tak jim pomoz pánbu. Na Markovi je, aby tyto komplikace vzal konečně na vědomí a začal myslet vlastní hlavou.

 „Žádnej vousatej filozof ti neřekne, co máš říkat na schůzi, na kterou tě otec Švec pošle. Kterejma dveřma máš utíkat. To je na tobě, ty hlavo skopová.“

 Světu se dá těžko rozumět, proto má člověk k dispozici rady moudrých. Těmi myslel Marek Oharek mnohé Stalinovy teze. O těch Hrobek smýšlel jako o plytkých schématech.

„Tahle veřejnost je jednou provždy odsoudila a každý, kdo se jimi bude ohánět, dostane přes hlavu.“

 „To je tvoje pojetí demokracie,“ odpověděl mu Marek odbojně. „Právo na názor, který do včerejška platil. Nebylo nad něj. Na schůzích jsi nám ho vnucoval a teď mi to vyháníš z hlavy.“

 „Žijeme v revoluční době. Co včera platilo, už neplatí. Pochop to. Musíš věřit, že je to tak dobře.“

 „Říkáš věřit. Včera jsi to říkal taky, že mám věřit, ale dneska už ne. Nebo zase věřit, ale něčemu, co zase zítra odvoláš.“

„Neblbni mi hlavu, kamaráde. Strana se zkrátka odvrátila od minulých bohů. Nemůžeš Stalinovým metrem poměřovat svět. Samo o sobě je to volovina a světu je to k smíchu. Svět se nedá hodnotit podle toho, co říká na to, když voláš po zostřování třídního boje.“

 „Já po ničem takovém nevolám,“ ozval se Marek, ale Šíša nedbal.

 Hrobek byl jediný, s kým si mohl o svých pochybnostech promluvit. Byly doby, kdy na stranických schůzích podávali lidé sebekritiku, přiznávali se ke svým, třeba jinde nezveřejňovaným názorům, kdy se svěřovali se svými osobními starostmi a pochybnostmi. Ty doby, kdy se věřilo v kolektivní sílu, která mohla tápajícího jedince ochránit před zlobou pochybností, byly najednou pryč. Teď se každý schovával za kolektivem uznávaný názor, který ani nemusel být jeho názorem. Poměry se změnily a Marek z toho byl nesvůj.

 „Nech toho a raděj pojď na buřta.“

 Tou výzvou obrátil Markův pohled na realitu dne. Hlad měl už od půl desáté. V poslední době mu nějak rychle trávilo a dočkat se oběda v závodní jídelně bylo často nad jeho síly. Dvě koruny padesát však byly v jeho rozpočtu vidět. Bylo to směšné, bylo to trapné, pokořující, ale bylo to tak. V případě neuváženého vydání mohla tahle suma ohrozit jeho finanční rovnováhu. A to si myslel, že čtrnáct set měsíčně je poměrně slušný plat. No, slušný. Muselo se s ním vyjít. Nájem, elektrika, plyn, všelijaké poplatky, stát své vzdělance rozhodně nerozmazloval. Asistent na vysoké škole neměl víc.

 „Kolik jsem to zase utratila, já nešťastná?“ smála se Marie pohrdavě, když jí počítal drobné, které jí zbyly z přídělu, který dostávala na den.

 „Nesměj se. Nevíš, že tenhle měsíc musíme koupit ručníky?“

 „Dva ručníky z měsíčních úspor.“

 Mučil se otázkou, jak si přivydělat. Probral všechny možnosti, zejména možnosti důstojné, přiměřené jeho společenskému postavení. Prodávat večerník, mýt okna, hlídat děti, když jdou rodiče do divadla, to byly činnosti nepřiměřené. Z těch přiměřených ho napadla jenom literární činnost. Bude psát do novin. Věděl, že lidí v jeho postavení, kteří přišli na toto řešení svých finančních potíží, vydávajíce ho za výron ušlechtilých intelektuálních pohnutek, bylo víc.

 Několik dní si lámal hlavu, potom napsané odnesl do redakce deníku, který mu byl sympatický.

 „Ty jsi Oharek?“ podivil se redaktor Sláma, za nímž ho vrátný poslal, když se mu přiznal ke svému ušlechtilému puzení.

 „Máš proti tomu něco?“ Marek se přinutil do nenuceného a veselého tónu, protože už věděl, že vyjadřovat spontánní optimismus na místech společenské moci je vždy žádoucí. Býval svědkem, že lidé, kteří se dřív nikdy neviděli, se k sobě chovali jako staří známí, kteří se ochotně, za hlasitého smíchu plácají po zádech. Patřilo to k soudružské nenucenosti. Redaktor Sláma zaujímal významnou společenskou pozici. Podstatné bylo to, že mohl ovlivnit Markovu finanční situaci.

 „Proč bych proti tomu měl něco mít?“ Znechuceně se otočil na židli k sousedovi: „Vem to od něj, já nemám čas.“

 Soused neměl k družnosti sklon. Nepředstavil se, zatvářil se urputně a natáhl ruku. Pak se znechuceně začetl do podaného.

 „Prý je to na ně moc teoretické,“ informoval večer Marek Marii, když se ho ptala, jak v redakci pochodil.

 „Vůbec se nedivím,“ řekla na to s převahou manželky, která už dávno odhadla možnosti svého manžela. „Je přece nesmysl psát do novin o smyslu života. Něco takového může vymyslet jenom tahle hlavička.“ Vjela mu přitom prsty do vlasů a majetnicky mu hlavou zalomcovala.

 Marek se však nedal odradit. Stíhán vidinou promlouvat k národu, na kterou postupně zredukoval původní představu dvou tří stovek neplánovaného příjmu, přetvářel text článku.

 „Voharku, Voharku, ty si nedáš pokoj?“ přivítal ho po několika dnech redaktor Sláma. Potom, snad aby otupil ostří svého povzbudivého přijetí, vzal papíry z Markovy ruky.

 „Co to tady čtu?“ zvolal po chvíli překvapeně. „Tady se člověk zastavil, zvedl hlavu a ohromeně zíral na svou lidskou skutečnost. Objevil, že žije v prostoru naplněném životem. Tobě se něco stalo?“ Otázka platila autorovi. „Tys mi snad přines převyprávěnýho Káju Maříka.“ Přeměřil si zděšeného Marka udiveným pohledem a pokračoval ve čtení. Pak papíry položil na stůl.