Podvedená

Monika Knápková

Copyright© 2018 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2017 by Monika Knápková

Copyright© 2018 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-283-4 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-284-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-285-8 (PDF)

Obsah:

Začíná podzim

Ahoj Princezno…

Lžu sama sobě!

Touha je silnější než rozum

Zakázané ovoce

Tajný výlet

Problémy jsou a budou

Třídní sraz

Veselé narozeniny!

Může být hůř?

Samota je můj přítel

Další velké překvapení!

Hlavu vzhůru, princezno, padá ti korunka!

Babí léto

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Začíná podzim

Foukal příjemný vítr. Jemně si pohrával s mými dlouhými vlasy, takže se mi legračně točily okolo hlavy. Rukou jsem si jeden neposlušný pramen strčila za ucho. Slunce sice ještě svítilo, ale pomalu se chystalo zapadnout. V jeho paprscích mi vlasy úplně zezlátly. Vypadám jako Zlatovláska, pomyslela jsem si a pak jsem se musela usmát. Princezna jsem byla celý život. Ne, vlastně celý život ne, jen do té doby, než jsem se vdala. Mé dívčí příjmení je totiž Princová. Pravdou je, že když jsem byla malá, jako princezna jsem vypadala. Moje matka si dala záležet na tom, abych měla šatičky z poslední pařížské mody. Vlasy mám od mala světle plavé, vlnité a dlouhé. Na nich si zakládám. Dokonce jsem na gymplu dvakrát po sobě vyhrála královnu krásy. Vypadám totiž tak nějak „princeznovsky“. Princeznou jsem byla v životě mockrát, ale jen jednou to bylo osudové. To už je ale hodně dávno!

Vstala jsem ze země, oprášila jsem si kalhoty, které jsem měla trošku od hlíny, a ještě jednou jsem se podívala na ten krásný výhled, co se mi nabízel. Nasedla jsem do svého milovaného autíčka a jela jsem směr domov. Chodím sem ráda a často. Je to moje takové uklidňující místečko. Kdykoliv se cítím smutně, zajedu sem a tady sedím tak dlouho, dokud se zase nevrátím do svých normálních kolejí. Je to velký kopec za naším sídlištěm a skoro nikdo sem nechodí. Nechápu to! Přitom odtud je vidět skoro na celé město! Prostě krása! Chodím sem spíš pěšky, je to kousek, ale občas sem zajedu i autem. Většinou, když jedu z práce. Sice je tu příšerná cesta, samá díra a vyjeté koleje, ale já to zvládnu. Ladně jsem se svým červeným Seatem Leonem, kterému jinak neřeknu než Brouček, zaparkovala před naším domem. Vytáhla jsem dvě tašky s nákupem a výtah mě vyvezl až do osmého patra k našemu čtyřpokojovému bytu.

„Ahoj, je někdo doma?“ zavolala jsem z předsíně, která voněla po vanilkovém oleji. Okamžitě se otevřely dveře od kuchyně a v nich stál můj muž.

„Ahoj, miláčku. Prosím tě, proč jsi mi nezavolala, šel bych ti s taškami pomoct,“ vítal mě s úsměvem a ihned mi pomohl z bundy, vzal obě tašky a odnesl je do kuchyně, odkud se linula vůně pečeného kuřete.

„Ty jsi vařil?“ usmála jsem se a sedla si ke stolu. Petr aktivně vybalil nákup a posadil se na židli proti mně.

„Říkal jsem si, že toho za celý den budeš mít dost, tak jsem do trouby hodil kuře,“ pokrčil rameny.

„To jsi hodnej…“ nahnula jsem se a pohladila jsem ho po tváři. Měl ji jako vždy perfektně oholenou.

„A kde je Sam? Zase u počítače?“ zavolala jsem na něho z koupelny, kde jsem se přestrojila do něčeho pohodlnějšího. Rifle mě po celém dnu trochu táhly. Vzala jsem si domácí volné kalhoty a k nim triko a zamířila jsem do pokojíčku svého devítiletého synka, který zrovna zdolával nějakého padoucha v počítači.

„Ahoj, Samíku, tak jak bylo ve škole?“ zeptala jsem se ho a musela jsem jít až k němu, aby mě vůbec vnímal.

„Dobře. Mamulko, teď nemůžu…“ říkal, ale ani se na mě nepodíval. Vzdala jsem to. Políbila jsem ho něžně do vlasů a odešla do kuchyně. Bylo mi dneska těžko. Vzpomínky na Nikolku se mi tiše od rána vkrádaly do hlavy a já jsem se jich po celý den nemohla zbavit. Dokonce jsem se přistihla, že skoro hodinu zírám na její fotku. Do očí mi okamžitě vyhrkly slzy. Zahnala jsem je a šla udělat okurkový salát k tomu vonícímu kuřeti.

Po večeři jsme si všichni zahráli hru Člověče, nezlob se a já jsem jako obvykle prohrála. Sam už v devět spal a my s Petrem jsme dokoukali film a po desáté jsme se přesunuli do ložnice.

„Jsi dneska nějaká vážná, něco se stalo?“ zeptal se můj muž. Okamžitě jsem se k němu přitulila a on mě objal.

„Stýská se mi po Nikolce,“ skoro jsem zašeptala. Petr mě objal silněji a políbil mě do vlasů.

„Mně taky, miláčku.“ Víc to nerozebíral. Věděl, že všechna slova jsou zbytečná. Navíc nesnáším ta hloupá slova útěchy! K čemu jsou? K ničemu!

„Nezajedeme si o víkendu se Samem třeba do ZOO?“ navrhl, když jsem stále mlčela. Vím, že mě chtěl rozptýlit.

„Můžeme, pokud se Sam utrhne od počítače. Přijde mi, že už ho ani nic jinýho nezajímá,“ prohlásila jsem.

„Je to touhle dobou, vždyť venku nepotkáš žádné děti v jeho věku, všechny sedí u počítače,“ trochu ho omlouval.

„To je sice pravda, ale Sam to podle mě přehání. Dneska mě ani nevnímal,“ stála jsem si na svém. Petr už pomalu usínal, cítila jsem, jak jeho objetí slábne.

„Promluvím s ním…“ řekl ospale a v tu chvilku se propadl do říše snů. Já jsem naopak nemohla usnout ani po hodině. Převalovala jsem se a hledala jsem vhodnou polohu pro klidné spaní. Před očima tvářičku mojí Nikolky, kterou jsem ničím nemohla zahnat.

Vzala jsem si její fotku z nočního stolku a za svitu měsíce jsem se na ni dlouze dívala. Její baculaté tvářičky a bezzubý úsměv mě bodaly do srdce jako jehly. Po tvářích mi tekly slzy z neskutečné ztráty a uvnitř sebe jsem se cítila prázdná.

„Neměla jsi mi umřít…“ pošeptala jsem a fotku v růžovém rámečku jsem vrátila zpět na svoje místo. Usnula jsem až k ránu.

Ráno pršelo jako z konve. Obloha byla šedivá a rozhodně to nevypadalo, že by během dne mělo přestat. Začíná podzim.

„Petře, budu muset dát Broučka do servisu, přijde mi, že hůř brzdí,“ oznamovala jsem mu s plnou pusou při snídani.

„Dobře, zavolám tam a řeknu, co mají ještě zkontrolovat, bude zima, tak se musí udělat údržba,“ kýval hlavou na souhlas můj praktický muž. Zvláštní, nikdy mě fyzicky nepřitahoval. Vlastně se mi na něm líbil jeho klid, smysl pro pořádek a taky to, že se neumí hádat. V našem vztahu jsem to já, která vypění a zanadává si. On tohle neumí. A tím na mě tenkrát vlastně zapůsobil, a proto jsem si ho vzala. Dívala jsem se na něho, jak si pečlivě maže na chléb máslo. Opět byl do hladka oholený a příjemně voněl. Na tom si zakládá. Pracuje jako finanční ředitel v bance, takže se i podle toho tak strojí. Já do práce chodím nejraději v riflích a taky si to mohu dovolit. Pracuji v malém květinářství, a tak se buď pořád vrtám v hlíně, anebo vážu kytky. Miluji svou práci! Miluji kytky a strašně mě baví vázat je na různé svatby, narozeniny a podobné příležitosti. Moje matka se nikdy nesmířila s tím, že jsem nechala vysokou školu a stala se ze mě zahradnice. Mně to ale nevadí. Ve svých čtyřiatřiceti letech jsem zažila mnoho zlého a slíbila si, že už budu jen šťastná. Aspoň trošku.

„Ahoj, Pájo,“ pozdravila jsem svou spolupracovnici a taky vlastně mou šéfku. Hlavně tedy mou nejlepší kamarádku. Pavla to tu vlastní. Její manžel květiny rozváží, já obsluhuji zákazníky a Pavla se stará o papíry a sem tam mi jde pomoct. Jsme sehraná trojka a já jsem ráda, že tu mohu pracovat.

„Ahoj, Emo, to je dneska hnus to počasí!“ postěžovala si, když v pláštěnce vešla ze dvorku do obchodu. Bylo ještě zavřeno. My jsme si jako každý den, než otevřeme, uvařily kávu a u toho si povídaly.

„Co podniknete o víkendu? Nechceš s klukama přijet k nám na chatu? Dvojčata by měla radost,“ zeptala se mě Pavla.

„Petr se chce jet se Samíkem podívat do ZOO, takže možná večer, jestli tam teda ještě budete,“ pokrčila jsem rameny a napila se kávy.

„Budeme tam až do neděle, takže u nás klidně můžete spát. Dáme si víno a bude nám fajn,“ usmála se na mě Pavla.

„Dobře, tak já to doma navrhnu.“ Taky jsem se usmála, ale stín na duši ze smrti Nikolky mi zůstal. Blíží se dušičky a to je pro mě hodně bolestivé. Nikdy se s tím nesrovnám. Copak by se taky nějaká máma uměla vyrovnat se smrtí dítěte? Myslím, že žádná. Nikolka mi umřela, když jí byli tři měsíce. Prostě jednou večer přestala dýchat. Nepomohl nám ani hlídač dechu. Než přijela záchranka, byla mrtvá. Mně se v ten den zhroutil život. Příští rok to bude pět let a mně připadá, jako by to bylo včera. Ten pocit děsu a bolesti mám v sobě pořád. Před očima se mi zjevila moje mrtvá holčička. Musela jsem vstát a jít začít něco dělat, jinak bych se zbláznila! Chodila jsem k psychiatrovi, brala antidepresiva, ale nic nepomohlo. Ta rána v srdci se nikdy nezacelí. Každý mi radil, ať mám další dítě, ale já už nemůžu. Strach je silnější než já. Nikolka mi zemřela na náhlý syndrom kojence. A proto se bojím mít další dítě. Co kdyby mi zase zemřelo? Četla jsem, že když se to v rodině jednou vyskytne, může se to opakovat. To už bych neunesla. Jako by Pavla vycítila, na co myslím. Jemně mě pohladila po rameni, až jsem sebou cukla.

„V sobotu si dáme vínko, pokecáme a bude nám fajn,“ opakovala mile.

„Dobře, bude to fajn,“ špitla jsem. Pak už se do krámku nahrnulo několik lidí a mé myšlenky se konečně toulaly mezi těmi krásnými květy, které jsem celý den vázala.

Víkend byl nakonec úžasný! V sobotu dopoledne jsme se vypravili do ZOO do Dvora Králové, kde jsme okukovali zvířátka. Pak jsme se stavili na obědě a v obchoďáku, kde si Samík vybral novou hru na počítač a i přes můj protest mě spolu s Petrem přehlasovali. Doma jsme si sbalili pár věcí a hurá k Pavle a jejímu manželovi Mirkovi na chatu. Bylo to moc fajn! Samík dováděl s dvojčaty. Na to, že to jsou holky a je jim sedm, jsou pěkné dračice! Já jsem si dala s Pavlou víno a probraly jsme, co se dalo. Šly jsme spát až ve tři ráno! A Petr s Mirkem seděli u slivovice až do půl páté! V neděli jsme si uvařili dobrý oběd a odpoledne jsme se všichni rozjeli domů.

„Petře, kdy si můžu vyzvednout Broučka ze servisu? Jsem bez něho jako bez ruky,“ ptala jsem se v úterý večer u televize svého muže.

„Emy, už jsem ti říkal, že nejdřív ve čtvrtek,“ odpověděl vážně.

„Až?“ zděsila jsem se. Vážně mi to moje autíčko chybí!

„Tak si zatím vezmi mou oktávku,“ kapituloval Petr a políbil mě na krk.

„Ale ne, nebudeš přeci do práce jezdit busem. Ještě to teda vydržím,“ usmála jsem se na něho a políbila ho na ústa. On se nenechal dvakrát pobízet a pomalu mi sundával noční košili.

„Nepůjdeme radši do ložnice?“ zeptal se a ze mě okamžitě opadlo všechno vzrušení. Tohle mi na něm vadí. Neuvěřitelně vadí! Neumí být spontánní. Vždycky v první řadě myslí na to, co by se mohlo stát. Když to tak vezmu, tak ani sex s ním není žádná výhra. Neumí to prožívat, neumí být tak živočišný, jak bych chtěla. Spokojí se s klasikou dvakrát do měsíce a to je vše. Nic nového nechce zkoušet a vlastně mě ani nevzrušuje. Myslím fyzicky. Netvrdím, že se mi nelíbí. Líbí se mi například jeho úsměv. Je laskavý a milý. Taky se mi líbí jeho hnědé vlnité vlasy. A jestli ho miluji? Myslím, že ano. Ne, určitě ho miluji – pro to, jaký je. Je hodný, nekonfliktní, a proto jsem si ho vzala. Měla bych asi se svou vizáží navíc, ale k čemu? Dopadnout jako tenkrát? Milovat chlapa, co je přesný opak Petra, ale věčně se dohadovat? Hm, jenže pak ty usmiřovačky! Jen na to pomyslím, zatrne mě v podbřišku! Nechci na to vzpomínat! Anebo ano, aspoň si milování se svým milým mužem víc užiju. A po dlouhé době jsem si taky milování užila! Už jen proto, že jsem vzala veškerou iniciativu do rukou já!

Jen jsem ráno vstala, začal mi vyzvánět mobil. Podívala jsem se na displej a otráveně jsem ho odstrčila.

„Kdo volá?“ zeptal se mě Petr, když viděl, že telefon neberu. Po chvilce přestal vyzvánět.

„Matka. To bude zase kázání, že jsme tam v sobotu nebyli na večeři. Nemám nejmenší chuť to poslouchat,“ řekla jsem nakvašeně a odešla jsem do koupelny. Mobil začal vyzvánět znova a tentokrát to vzal Petr.

„Ano, hned vám ji dám, je v koupelně,“ řekl slušně. Zvláštní, nikdy se s mými rodiči nesblížil, vždycky k nim byl slušný, ale oni ho prostě nepřijali. Mí rodiče jsou víc než bohatí a jen tak někdo se jim nelíbí. Já jsem v životě měla dva muže. Dana, se kterým jsem chodila od patnácti, a Petra. Ani jeden se jim nelíbil. Dan byl pro ně moc „chudý“ a hlavně mě podle nich jen využíval a chtěl se vetřít do naší rodiny; a Petr je zkrátka Petr. Ten se našim taky nikdy nelíbil. A to má vysokou školu! Moje rodiče jsou zkrátka jiní. Žijí si svůj snobský život, a já jsem tohle nikdy nechápala. Pro ně jsem jen velké zklamání a moje matka si ještě do nedávna myslela, že mě změní k obrazu svému. Když mi zemřela Nikolka, chtěla, abych se i se Samíkem nastěhovala k nim do veliké vily. Jako by vinila z její smrti Petra! Nikdy bych to neudělala a už vůbec bych se nenastěhovala zpátky do toho příšerně honosného sídla, kde jsem se mnohokrát cítila jako vězeň. Jsem jedináček, takže se jednou budu mít dobře. Pokud mě ovšem rodiče dřív nevydědí. Můj otec pracuje jako vysoce postavený soudce v Olomouci a moje matka – jako správná žena tak vysoce postaveného muže – je doma. Stará se o dům a zahradu a taky se podílí na charitativních akcích. Několikrát byla i v televizi a vím, že si to náramně užívá! Já mám z takového života pomalu pupínky! Nikdy bych nemohla žít jako ona! Nenašly jsme si k sobě nikdy cestu. Je chladná, a kolikrát mě za život objala, to bych spočítala na prstech! Dokonce mě ani nijak nepodpořila a nepomohla, když zemřela Nikolka. Tím se mezi námi ta propast ještě více prohloubila. S mým tátou to je o něco lepší. Toho vidím ráda a hlavně si s ním mám i co říct. I Petra bere víc než matka.

Petr vešel do koupelny a podal mi telefon. Otráveně jsem na něho protočila oči.

„Ahoj, copak se děje?“ zeptala jsem se studeně. Vida, už to umím stejně jako ona!

„Co se děje? Neuměla ses omluvit, že se v sobotu neukážete! Už jsem ti snad tisíckrát říkala, že není nic jednoduššího, než zvednout telefon a říct, že nepřijedete!“ spustila tu její známou písničku. Otráveně jsem si zívla.

„Promiň, zapomněla jsem,“ odfrkla jsem si.

„Tuhle sobotu přijeďte už ve čtyři. Večer máme večírek, takže doufám, že tu zůstanete do rána. Přijede i teta Květa a ráda by vás viděla,“ oznámila mi a dělala, že neslyší můj otrávený ton hlasu a vzdychnutí.

„Hm, snad budeme mít čas.“

„A Emo, slušně se ustrojte! I Sam ať má oblek!“ zdůraznila a já jsem měla sto chutí na ní zařvat, že nejsme její hračky, aby nás dirigovala! Samozřejmě jsem to neudělala! Rozloučila jsem se s ní a mobil položila na pračku a sedla jsem si na okraj rohové vany. Svoje dlouhé vlasy jsem si začala zaplétat do copu.

„V sobotu musíme k našim,“ oznámila jsem Petrovi, který zrovna zaléval kávu.

„To mi bylo jasný z vašeho hovoru,“ usmál se. Na rozdíl ode mě mu to až tak nevadilo.

„Už teď mám vyrážku! Budeme tam asi muset spát a sjede se tam pomalu celá famílie z máminy strany – a to nemluvím o těch jejích známých! Ach jo, to bude sobota!“ postěžovala jsem si a můj hodný muž přišel a ž ke mně a s úsměvem mě pohladil po vlasech.

„To zvládneme, neboj se. My tě v tom se Samem nenecháme,“ řekl mile a dal mi pusu na čelo.

„Sam, už je vzhůru?“ zeptala jsem se a šla jsem se napít kávy, kterou Petr udělal.

„Je, už se obléká.“

„Samíku, v sobotu jedeme k babičce a dědovi, tak aby sis nic neplánoval,“ řekla jsem našemu synkovi, jen co vešel do kuchyně.

„Hm, to bude zábava,“ těšil se asi stejně jako já.

„Vezmeš si tam tablet a ono to uteče,“ mrkl na něho Petr.

„Tak to nevím, jestli mu ten tablet babička povolí! A to si ještě musíš vzít oblek,“ řekla jsem s povzdechem.

„Né, to né, ten nesnáším!“ zkazila jsem mu po ránu náladu.

„Jednou to přežiješ. Podívej se, já v něm do práce chodím skoro pořád,“ uklidňoval ho Petr.

„Jenže já nejsem ty, tati,“ odfrkl si Sam a vzal si namazaný rohlík, co jsem mu připravila.

„No, myslím, že sobotní den bude pro nás všechny velmi příjemný!“ podotkla jsem jízlivě.

Do práce jsem šla pěšky, ještě, že to mám relativně kousek. Nesnáším jezdit MHD, takže se radši projdu, Jasně, Petr by mě mohl vzít, ale práci má na druhé straně Pardubic a navíc každý den vozí Samíka do školy. A vůbec, alespoň se projdu a vyčistím si po ránu hlavu. Na říjen bylo docela teplo. Přemýšlela jsem, co si v tu sobotu vezmu na sebe. Nejradši bych si na sebe natáhla tepláky! Máma by měla asi mrtvici! V duchu jsem se usmála při představě, jak tam všichni přijedeme v teplácích! Jen co jsem vešla do obchodu, Pavla okolo mě jen prolítla rychlostí blesku s tím, že musí s dvojčaty k doktorce na očkování, a zůstal po ní nepořádek, jak hledala svou peněženku ve stolku v jejím kanclu, a taky vůně jejího parfému. V klidu jsem si uvařila čaj a sedla jsem si ke stolku. Ještě mám chvilku, než otevřu. Ještě, že už je zítra čtvrtek a já si skočím pro svého Broučka! Taky musím udělat tři kytice na svatbu. Těším se na to, jak si s tím vyhraju. Vzpomněla jsem si a hned jsem se šla podívat, co k tomu ještě budu potřebovat. Kdyby mi něco chybělo, abych to stihla sehnat. Naštěstí, jako vždy, mám všechno. Pavla je v tomhle prostě dokonalá! Cokoliv po ní chci, během jednoho dne mi všechno dodá. Je radost s ní spolupracovat, libovala jsem si a pustila jsem se do práce.

Ahoj Princezno…

Celý čtvrtek jsem se v práci nezastavila. S Pavlou jsme se potkaly až u oběda.

„Už víš, co si vezmeš v sobotu k vašim?“ zeptala se s plnou pusou.

„Ještě ne, ale asi ty černomodré šaty. Nic jinýho nemám. A kupovat si něco novýho? Tak to ani náhodou! Máma se chce zase blýsknout před tou jejich smetánkou, jak má dokonalou rodinku! Je mi zle, jen na to pomyslím!“ řekla jsem naštvaně a odsunula jsem misku se salátem. Přešla mě totiž chuť.

„Promiň, nechtěla jsem tě naštvat,“ omlouvala se Pavla.

„Ale tys mě nenaštvala. To máma, vždyť to víš,“ vzdychla jsem si.

„Hm, ale ty šaty ti moc sluší! Máš v nich úplně dokonalou postavu a hodí se ti k očím. Rozpusť si vlasy a myslím, že budeš středem pozornosti,“ mrkla na mě.

„Tak o to fakt nestojím!“

„To já bych o to teda stála! Být tak atraktivní jako ty a mít tu možnost se setkat se zajímavými lidmi, neváhám ani minutku!“ zasnila se s vidličkou u pusy.

„Mám nápad! Běž místo mě!“ vyhrkla jsem.

„Seš normální?! Vůbec by si nikdo nevšiml, že já nejsem ty! Já mám tmavý vlasy, jsem daleko menší a ještě mám velkej zadek. Vážně by nás od sebe nikdo nerozeznal!“ smála se.

„Nikdo by si toho ani nevšiml, možná tak moje matka!“

„Hm, vtipálku! Stejně je to nespravedlivý! Podívej se, jakou mám postavu já a jakou máš ty! A to já neustále držím diety a cvičím, a ty se cpeš a nechodíš ani běhat a jsi štíhlounká a ještě krásná!“ pěla na mě ódy, až jsem se musela smát!

„No, jsem úplná miss! Ty seš trdlo! Vždyť seš hezká ženská a hlavně máš dvojčata, tak asi to někde musí být znát. Navíc máš postavu pěknou, podívej se, jak vypadají jiný ženský. Ty si ještě můžeš pískat!“ přesvědčovala jsem ji.

„Tak to teda nemůžu! Včera jsem si zkoušela tu kostkovanou zimní sukni, jak ji nosím ke kozačkám. A co myslíš? Je mi přes ten můj obří zadek malá!“ kvílela.

„Srazila se, to bude tím. Oblečení se sráží, když ho máš dlouho, a je to i praním.“

„Hm, jenže já ji mám teprve rok a peru ji jenom v ruce! Takže díky za uklidnění, ale vážně tloustnu!“ vzdychla si a taky odložila vidličku zpět do nedojedeného salátu.

„Seš kecka! Buď ráda, že vypadáš, jak vypadáš!“ usmála jsem se na ní a šla jsem uklidit naše misky.

„Nebudu žrát sladký, to je tím! Pořád žeru zákusky a buchty a pak jsem sama jak nakynutá buchta!“ našpulila pusu a já vyprskla smíchy.

„Nakynutá buchta? Kam na ty výrazy chodíš? Tak pojď, ty moje nakynutá buchto, jdeme něco dělat!“ smála jsem se a ona se ke mně po chvilce přidala.

Odpoledne se přehouplo šílenou rychlostí, že jsem úplně zapomněla, že se mám ve čtyři stavit pro Broučka! Sakra, je skoro čtvrt na šest! Rychle jsem vzala mobil a zavolala Petrovi. On mě ujišťoval, že mu majitel autoservisu říkal, že tam určitě někdo bude i v sedm večer! Tak budu doufat, že to tak bude. Už totiž nechci být bez Broučka ani jeden den! Vzala jsem si mikinu a na ní vestu, přes rameno si přehodila kabelku, rychle jsem se rozloučila s Pavlou a běžela si pro auto. Venku se už stmívalo a docela foukal vítr, že jsem si na hlavu musela nasadit kapuci. Autoservis sice nebyl od mé práce daleko, ale i tak jsem za tu dobu docela promrzla. Vešla jsem rezatou bránou do velkého dvora, kde to vypadalo spíš jako na vrakovišti. Všude samá auta a některá teda byla pořádně zřízená! Nikdy bych nechtěla, aby takhle dopadnul můj Brouček! Vešla jsem dveřmi do místnosti, asi do nějaké kanceláře. No uklizeno teda vypadá jinak, pomyslela jsem si. Pak jsem uviděla ještě jedny prosklené dveře, které vedly přímo na dílnu. Drze jsem je otevřela a vešla jsem do veliké místnosti, kde to páchlo benzínem a olejem. Hrála tu nahlas hudba, ale nikoho jsem neviděla.

„Halo, je tu někdo?“ zavolala jsem, ale zase jen ta hlasitá hudba. Sakra, je tady vůbec někdo? říkala jsem si naštvaně v duchu. Pak začala hrát písnička Loving you od Minnie Riperton a ve mně se všechno stáhlo. Stála jsem tam jako opařená a vnímala ty tóny, které mi připomínaly to, co se stalo už moc dávno.

„Ahoj, Princezno…“ ozvalo se a já jsem myslela, že to se mnou sekne! Nejdřív ta písnička a pak ten hlas! Pomalu jsem se otáčela směrem k tomu hlasu.

„Jsi překvapená, že mě vidíš?“ zeptal se Dan. Stál opřený ramenem o futro dveří, ruce měl v kapsách a upřeně se na mě díval.

„Ahoj… já… co ty tady?“ koktala jsem. Dan se usmál a šel přímo ke mně.

„Jdeš si pro auto?“ zeptal se, když došel až ke mně. Teď už jsem ho poznala! Ty jeho pronikavé oči.

„Jo,“ přikývla jsem. Byla jsem vyvedená z míry a hlavně neskutečně překvapená, že ho po tolika letech zase vidím!

„Je zaparkovaný vzadu. Tady máš klíče,“ řekl a podával mi klíčky od Broučka. Natáhla jsem ruku, aby mi je tam mohl dát. Schválně se mě dotkl. Málem jsem ty klíče upustila, jak jsem se polekala.

„Díky. Jak se máš?“ zeptala jsem se, protože mi přišlo hloupé tady jen tak stát.

„Teď už dobře,“ řekl studeně a zapíchl do mě svůj pohled. Nevydržela jsem se mu dívat do očí a sklopila jsem zrak. Tak nějak jsem musela nutně zkontrolovat špinavou zem.

„Tak díky. Já už budu muset jít,“ řekla jsem jako nějaká školačka!

„Ok, tak se měj pěkně, Princezno! Rád jsem tě zase viděl,“ řekl s úsměvem a odešel.

Já jsem tam stála ještě dalších pět minut, a teprve teď jsem si uvědomila, že jsem neplatila za auto! Chtěla jsem na něho ještě zavolat, ale už tam nebyl. Rychle jsem nasedla do auta a jela jsem co nejrychleji pryč. Po chvilce jsem zastavila na jedné benzince a tam jsem se šíleně rozbrečela. Nechápu, kde se tam vzal! Je to vůbec možné, že jsem ho potkala? Nezdálo se mně to? V hlavě mi tepalo a těch otázek, co jsem v ní měla, bylo strašně moc! Dana jsem milovala. Bože, jak já ho milovala! Myslím, že bych to ani slovy nedokázala vyjádřit. Pak se stala fatální chyba, která nás oba dva poznamenala a hlavně rozdělila.

Oba dva jsme tenkrát bydleli v Olomouci. Začala jsem s ním chodit, když mi bylo patnáct a jemu dvaadvacet. Tolik mě přitahoval! Od prvního okamžiku, co jsem ho uviděla! Tenkrát jsme s kamarádkou utekly a šly jsme se bavit do jednoho baru, kde Dan seděl s kamarády. Jak mě spatřil, nespustil ze mě oči a vlastně ani já z něho! Celý večer to bylo jen o pohledech a plachém úsměvu. Já jsem musela brzy domů, abych neměla průšvih, ale i tak jsem věděla, že se s ním zase uvidím. Za týden jsem tam s kamarádkou šla znova a jak jinak, než že tam seděl a tentokrát sám. Čekal na mě a já jsem – celá šťastná, že ho vidím – přemohla stydlivost a šla za ním. Příjemně jsme si popovídali a pak mě odvezl domů. Vyměnili jsme si telefonní čísla a od té doby jsem s ním byla skoro každý den! Moje máti mi ho rozmlouvala, zakazovala mi, abych se s ním stýkala, ale všechno bylo marné. Milovala jsem ho tolik, že bych utekla i z domu, jen abych s ním mohla být. Jednoho večera na diskotéce mě obtěžoval kluk a Dana to strašně naštvalo, tak se s ním popral. Dan nikdy nebyl žádný drobeček, chodil do posilovny, takže když jich klukovi pár vrazil, spadl jako hruška na zem. Bohužel spadl tak nešťastně, že se hlavou bouchl o obrubník a na místě zemřel. Dan tenkrát dostal šest let a šel do vězení. Já jsem se z toho sesypala. Denně jsem mu psala, jezdila jsem za ním do Prahy, kam ho zavřeli do vězení, ale nikdy mě nechtěl vidět. Dopisy se mi vracely neotevřené a pro mě jakoby skončil život. Nechápala jsem, proč se ke mně tak choval. Časem jsem si uvědomila, že mi to všechno dával za vinu, že se to stalo kvůli mně. Dostal vysoký trest a možná čekal, že ho z toho můj táta dostane. Bohužel se tak nestalo. Pak jsem potkala Petra a vzala si ho. Na Dana jsem ale nikdy nezapomněla. Na jeho silné paže, na to, jak jsme se spolu nespočetněkrát milovali, právě tak smyslně a živočišně, jak mi to dodnes chybí. Na to, jak jsme se spolu nasmáli, hádali se a pak usmiřovali. Prožila jsem s ním kus života, který mi dal hodně a stejně tak mi i hodně vzal.

Utřela jsem si slzy, nastartovala Broučka a celá rozladěná jsem jela domů.

„Ahoj, je někdo doma?“ zavolala jsem v předsíni, ale nikdo se neozval. Jen z dětského pokoje bylo slyšet střílení, to jak si Sam na počítači užíval tu novou střílečku.

„Ahoj, zlatíčko, od kdy u toho sedíš?“ ptala jsem se synka a šla ho políbit do vlasů.

„Ahoj, chvilku, mamko. Mám hlad, co bude k večeři?“ zeptal se, ale ani okem se na mě nepodíval, jak moc ho zajímala ta pitomá hra.

„A táta není doma?“ divila jsem se a Samíka jsem hladila po hlavě.

„Není, ještě nepřišel, sakra, teď mě dostali!“ vykřikl, až jsem se lekla.

„A dost, Same, jdi od toho počítače! Připrav si věci do školy, umýt se, najíst a do postele!“ zvýšila jsem hlas. Pak jsem se plácla do čela! Vždyť má nějaký meeting v práci, nebo co.

„Věci už mám připravený,“ zahučel Sam, když za mnou přišel do kuchyně.

„Hodný kluk,“ konečně jsem se na něho usmála a musela jsem ho jít obejmout. Chvilku se bránil, ale pak mě taky objal a já si vychutnávala jeho blízkost. Tolik ho miluji! Ještě že ho mám! pomyslela jsem si smutně.

„Mamulko, tak už dost, už jsem velkej,“ smál se, protože jsem ho začala lechtat.

„Tak šup do sprchy, jdu ti chystat jídlo,“ ještě jsem mu stihla dát pusu.

„A copak bude?“ smál se a mně najednou přišlo, že je celý po mně. Má stejně světlé vlasy, modré oči a malý nosík. Po Petrovi má akorát pusu.

„Chleba s marmeládou?“ zkusila jsem.

„Né, mamulko, já bych si dal palačinky s tvarohem,“ dělal na mě psí oči.

„Teď? Vždyť už je skoro osm!“ vykulila jsem na něho oči, ale bylo mi jasné, že do devíti budu smažit palačinky.

„Mamko, to bylo tak výborný! Ty seš nejlepší kuchařka na světě! A taky moje milovaná mamulka!“ rozplýval se, když dojedl poslední palačinku, a já jsem se tetelila blahem! Po deváté přišel konečně Petr.

„Ahoj rodinko, copak to tu tak voní?“ usmíval se, když za námi přišel do obýváku, kde jsme se Samem koukali na televizi. Pouštěli jsme si Dobu ledovou.

„Ahoj tati, mamka mi udělala palačinky! A víš, jak jsou výborný?!“ oznamoval mu.

„To věřím, maminka je vynikající kuchařka. Zbylo i na mě?“ zeptal se vesele. Musel něco pít, protože mu svítily oči.

„To víš, že zbylo,“ usmála jsem se na něho a on mi šel dát pusu. Okamžitě jsem ucítila odér alkoholu.

„Ty jsi můj miláček,“ řekl a ještě jednou mě políbil.

„Koukám, že meeting byl fajn…?“

„No jo, byl, ani jsem netušil, že schůze může být tak zábavná!“ smál se.

„To vidím…“ taky jsem se usmála a šla mu namazat palačinky.

„Byla jsem si v autoservisu pro Broučka, ale nezaplatila jsem to,“ řekla jsem Petrovi v posteli.

„Počkej, ty jsi s ním ujela bez placení?“ podivil se.

„Ne, jen jsem si to neuvědomila a odjela jsem.“

Vyprskl smíchy.

„Teda, Emo, já se z tebe picnu! No, tak tam zítra zajedu a zaplatím to. Koupím radši i flašku, aby na tebe nechtěli volat policajty,“ prohlásil a náramně se u toho bavil. Já vůbec! Před očima se mi zjevil Dan. Vypadal tak mužně! Tmavé vlasy na ježka, a ty jeho silné paže! Kdyby měl pleš a velký břicho, bylo by to pro mě daleko lehčí! Ale on vypadá jako nějaký model! pomyslela jsem si s povzdechem.

„To je v pohodě, po práci to zajedu vyřídit,“ napadlo mě a najednou jsem cítila, jak se mi rozbušilo srdce.

„Ok, tak dobrou,“ řekl ospale a za pět minut o sobě nevěděl.

Ráno jsem byla jako na trní. Přemýšlela jsem, jestli náhodou nemám jet do autoservisu o polední pauze. Určitě by tam Dan nebyl a já bych měla klid. Nechci ho vidět. Ne, lžu si jako nějaká puberťačka, vždyť ho vidět chci! Jsem vážně praštěná! nadávala jsem si v duchu a vůbec jsem si nevšimla, že na mě Pavla mluví. Je zvyklá, že když mám ty své smutné dny kvůli Nikolce, tak někdy neodpovídám, takže se mě už znovu na nic nezeptala. Po obědě jsem měla dost práce, že jsem si na Dana ani nevzpomněla. Zajela jsem do servisu až po páté hodině. Opět jsem prošla rezavou bránou, na níž byl nápis AUTOSERVIS SYCHRA, kterého jsem si poprvé nevšimla. Vešla jsem do neútulné kanceláře, kde tentokrát seděl sám majitel. Chlápek byl silnější, ale docela příjemný. Vyřídila jsem s ním platbu, několikrát jsem se omluvila, že jsem včera nezaplatila, a docela zklamaná z toho, že jsem nikde nepotkala Dana, jsem se vracela k autu.

„Hledáš mě, Princezno?“ ozvalo se za mnou a já ztuhla.

„Ne, proč bych měla?“ Protože jsem věděla, že ho třeba potkám, nebyla jsem tak překvapená, že tu je. Ale nervózní jsem byla pořádně!

„Třeba že jsi mě chtěla vidět. Jak je to dlouho, co jsme se neviděli?“ zeptal se a zase do mě zapíchl ty svoje modré oči.

„Víš, že ani nevím?“ řekla jsem lhostejně. On se jen pousmál a mně poskočilo srdce. Tolik mu to slušelo! Měl na sobě montérky, kšiltovku, ruce od šmíru a roztrhané triko. Ale o to víc byl sexy a hlavně to o sobě určitě věděl.

„Myslím, že skoro patnáct let. Nezměnila ses, vypadáš pořád stejně,“ říkal a u toho se na mě nepřestal dívat. Vždycky to tak dělal. Dřív mi to nevadilo, milovala jsem tu jeho hru očí, ale dneska mě tím vyloženě vytáčí!

„Ty ses taky nezměnil, jak dlouho tady pracuješ?“ zeptala jsem se, protože mě to zajímalo.

„Asi dva roky. Jak se máš?“ pořád se na mě upřeně díval.

„Dobře a ty?“ naše konverzace mi připadala hloupá, ale na co jiného se ptát?

„Myslím, že fajn. Žiju a to je hlavní,“ pokrčil rameny a já jsem nevěděla, jak to myslí.

„Tak to je dobře. Už budu muset jít. Tak se měj pěkně, ráda jsem tě viděla, Dane,“ usmála jsem se nervózně.

„Já tebe taky. Pojď se mnou někdy na kafe,“ řekl náhle a já jsem myslela, že špatně slyším!

„Co? Jako já?“

„Vidíš tady snad někoho jinýho?“ zasmál se.

„Ne, to ne, jen… proč?“ koktala jsem zaskočeně.

„Jen tak, popovídat si o životě,“ pokrčil rameny a v očích mu blýsklo.

„Nevím, jestli to je dobrý nápad,“ řekla jsem zaskočeně.

„Prosím tě, Emo, jde jen o kávu, ale v pořádku, jestli nechceš, chápu to.“

„Tak… tak dobře. Někdy zajdeme,“ souhlasila jsem, i když jsem věděla, že to je strašná chyba.

„Fajn, tady máš moje číslo na mobil, až budeš chtít, zavolej.“ Mrkl na mě, podal mi vizitku se svým číslem a odešel. Já jsem si ji strčila do kapsy od vesty a po celou dobu, co jsem jela domů, jsem měla pocit, jako by mě tam pálila. V duchu jsem se ujišťovala, že s ním na žádnou kávu nepůjdu, ale uvnitř sebe jsem se neuvěřitelně těšila, až se s ním znova uvidím. Tak neskutečně mě přitahuje, že mám strach, že se neovládnu. Vypadá ještě líp než dřív a hlavně se ve mně probouzejí city, které vlastně nikdy nezmizely. Jen se na chvilku někam schovaly.

V sobotu po obědě byl u nás chaos! Všichni jsme běhali po bytě sem a tam a chystali se k našim. Mně se nechtělo vůbec! Celou dobu jsem měla v hlavě myšlenky na Dana! Divím se, že to na mně Petr nepoznal. Jednu výhodu to ale mělo, nemyslela jsem tak často na Nikolku.

„Mamko, to si vážně musím brát i košili?“ ptal se mě otráveně Sam.

„Musíš, broučku, ale jednou to přežiješ. Babička by byla naštvaná,“ usmála jsem se na něho a pohladila ho.

„Ach jo, a to tam musíme spát?“ zase se ptal.

„Musíme, a už se běž oblíknout, honem! Je moc hodin a víš, jak je babička mrzutá, když přijedeme pozdě.“ Já jsem si na sebe natáhla šaty, které mě nepříjemně škrábaly, a šla se trochu namalovat. Nalíčila jsem si jen řasy a rty. Vlasy jsem si rozčesala, zpevnila jsem je lakem a mohla jsem vyrazit. Ještě naposledy jsem se podívala na sebe do zrcadla a musela jsem uznat, že mi to slušelo. Vlasy mám pod lopatky, docela mi teď dorostly, takže se budu muset stavit u kadeřnice na zkrácení.