Tři kruhy

I

Mikuláš M. Felner

Copyright© 2022 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2022 by Mikuláš M. Felner

Copyright© 2022 Cover and illustrations by Kateřina Aiglová

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele či držitele autorských práv.

ISBN: 978-80-7482-382-4 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-383-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-384-8 (PDF na CD)

Obsah:

Kapitola I.

Kapitola II.

Kapitola III.

Kapitola IV.

Kapitola V.: Leslawovo vyprávění

Kapitola VI.

Kapitola VII.

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Cizí jazyky

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Kapitola I.

Hvězdy na ranní obloze pomalu pozhasínaly jako voskové svíčky a místo nich vyšla ohnivá koule, odhalující místa přikrytá noční temnotou.

„Jmenuji se Xanis. Býval jsem správcem jedné z největších knihoven v království Vicena. Zakládám tento deník, abych mohl zaznamenávat vývoj ghetta, do kterého nás přesunuli na příkaz našeho krále Dagiberta Milosrdného – jaká to ironie! Naše ghetto se nachází v hlavním městě Al Tamak. Budu sem psát vždy po roce, snad na to nezapomenu. Doufám, že někdo v budoucnu najde a přečte tento deník. Už je to rok od chvíle, kdy byla sepsána smlouva o přesunutí všech ras, které umějí ovládat magii nebo k tomu mají vlohy, do ghett.“

Na chvíli přestal psát a ponořil se do krásy vycházejícího slunce, jehož paprsky byly teplé a dávaly dostatek světla, tudíž mohl zhasnout svíčku. Po chvilce kochání se vrátil zpátky ke psaní.

„Nikdo z nás nemá tušení, kolik ghett je v tomto království, a už vůbec ne, kolik jich je dohromady na celém kontinentu.“ Znovu se na chvíli zamyslel. Poté pokračoval. „Smlouva byla podepsána třemi králi tohoto kontinentu, bez jakéhokoli vyšetřování. Každý z nás tvrdí, že jsme tu neprávem, že lidé mimo ghetta vůbec nic netuší. Myslí, že to, co se stalo na Wiahataru, je naše chyba, že všichni jsme vinni, ale to není pravda.“ Venku slyšel někoho se hádat. „A tak nás uvrhli sem, do ghett, prý kvůli bezpečnosti, že jsme moc nebezpeční, že magie představuje riziko. Stav v našem ghettu je zatím příznivý, žádné nemoci, potravin je dostatek, nálada je vyvážená.“

„Druhý rok, a pořád žádná změna. Říkali, že již brzy budeme propuštění do normálního života, myslím si ale, že to tak nebude. Nálada je zatím dobrá. Nepociťuji v našem ghettu žádné problémy.“

„Třetí rok. Nikdy předtím jsem se nepokoušel čarovat, prý pokud to budeme dodržovat, pustí nás dřív. Dnes jsem se o to pokusil, a nejde mi to, nevím, co se děje. Včera jsem ovšem potkal jednu dívku, nikdy jsem ji tu neviděl, asi ji sem přiřadili teprve nedávno. Zdá se být milá a je také hezká. Není to člověk, zřejmě bude elfka.“

Někdo zaklepal na jeho dveře. Zavřel deník. Rychle vstal ze židle a otevřel dveře. Ve dveřích stála zmíněná osoba. Měla blonďaté vlasy, modré oči, lícní kosti výrazné jako každý jiný elf, na elfku však byla poněkud menšího vzrůstu. Také se lišila chrupem, neměla zuby dostatečně špičaté. Určitě nebyla čistokrevnou elfkou. Xanise polil jemný ruměnec. Krátce spolu konverzovali. Poté co odešla, se Xanis pustil zpátky do psaní deníku.

„Před chvílí se tu zastavila ta dívka, o níž jsem se již zmiňoval. V tom, že je elfka, jsem se nemýlil. Prý se jmenuje Julie. Požádala mě, zda bych mohl poskytnout jí a jejímu otci nocleh, prý je už v několika domech odmítli. Po lehké úvaze jsem souhlasil, pomocná ruka se v domě vždycky hodí.“

„Čtvrtý rok. Zpřísnili tu zákony, zavřeli jedinou hospodu a zavedli menší příděly jídla, prý je zmenšili o pětinu. Zavedli dokonce povinnou robotu – buď na poli, nebo v manufakturách. Včera dva strážní zbili jednoho neota, jen tak z nudy, ale podle mě je více těch, kterým ublížili, ba možná je i zabili. Atmosféra tu začíná houstnout. Nedivil bych se, kdyby začala nějaká rebelie.“

Zavřel knihu a šel spát. Tu noc se mu ale usnout nepodařilo, a tak deník znovu otevřel a začal psát.

„Dnes nemohu spát. Je to divné. Je to už hodně dlouhá doba, co se mi to stalo naposled. Nicméně, Juliin otec má horečky a nevypadá dobře, doufám, že se mezi námi nešíří nějaká nemoc. S Julii vycházím dobře. Je chytrá a inteligentní, umí číst a psát, jsme dobří přátelé.“

„Pátý rok. Ohledně té nemoci, o které jsem psal, jsem měl pravdu, rozšířil se tu mor. Juliin otec téměř před rokem zemřel, museli jsme ho prostě spálit – jako kdybychom byli nějací nekulturní lidé. Hroby jsou ale již plné. Nikdo nám nepomáhá. Stráže jen přihlížejí z věží. Násilí ze strany strážných se také zvýšilo, jako by ta nemoc už nestačila. Včera popravili dvě ženy, nevím proč, a ani se o to radši nebudu zajímat. Předpokládám, že další oběti budou následovat.“

„Šestý rok. Násilí a nepokoje jsou nyní na denním pořádku, už si nepamatuji jediný den, který by byl klidný. Julie je těhotná, což je z jednoho pohledu skvělá zpráva, ale v tuto dobu opravdu nevhodná. Budu ovšem bránit Julii i naše dítě za každou cenu, kéž nám prastaří pomohou a ukončí tuto hroznou dobu.“

„Nejsou to ani tři měsíce od mého posledního záznamu, ovšem nemohl jsem počkat dalších devět měsíců. Dnes se nám narodili dva synové. Pojmenovali jsme je Vojtěch a Bogdan. Julie je v pořádku, ale je vyčerpaná, snad se brzy zotaví. Porodní bába říkala, že oba vypadají silně a velice zdravě. Jak jsem řekl, své syny budu opatrovat za každou cenu, budu se od této chvíle modlit k prastarým napořád. Chci chlapce dobře vychovat a naučit aspoň střípky alchymie, když magie z nějakého důvodu na tomto místě nefunguje. Také budu v následujících dnech provádět výzkumy, proč tomu tak je.“

„Sedmý rok. Zčásti jsem měl pravdu, může za to jedna ruda, je to stříbro. Až nedávno jsem si uvědomil, že celé toto ghetto leží na stříbrném podloží. Nechápu, proč mi to nedošlo dříve. Mým synům i Julii se daří skvěle, kéž by to viděl Juliin otec. Ohledně našeho ghetta, snažím se zůstat bez problémů, jak jen to jde, neporušovat zákony, zejména večerku. Od té doby, co se nám narodili Vojtěch a Bogdan, musí se o ně Julie starat a já pracovat za dva, ale jelikož je to pro rodinu, nevadí mi to.“

„Osmý rok. Dnes jsem měl poprvé směnu v manufaktuře. Vyrábí se tu zvláštní zbraň. Nikdy jsem nic takového neviděl, ale slyšel jsem, jak o tom rozmlouvá pár strážníků, prý je to zbraň na dálku. Nedokážu si představit, jak to funguje. Nevím, jak dlouho už na ní pracují, ale určitě dost dlouhou dobu.“

„Devátý rok. Už jsem viděl, co ty zbraně dokážou. Byli jimi zabiti všichni, kteří se zúčastnili povstání, které bylo potlačeno před pár týdny. Toto povstání, byť bylo krátké a nevelké, dokázalo napáchat škody, zejména ztráty na životech strážných byly četné. „

Jelikož to Xanis nemohl vidět, protože se povstání nezúčastnil, tak vám to popíšu já, vypravěč. Povstání trvalo od večera do rána následujícího dne. Hned po ukončení povinné práce, právě když probíhala výměna stráží, povstalci ukradli, respektive nevrátili motyky, hrábě a jiné nářadí. Počkali, než se setmí a viditelnost bude téměř nulová, bez jakéhokoliv zdroje světla. Čekali na hlídku, která bude procházet kolem jejich základny. Nepozorovaně jednoho strážného uškrtili, druhému a třetímu podřízli hrdlo a schovali jejich těla. Jejich plán vycházel tak, jak měl. Tři z přibližně padesáti osob v ghettu, které byly dostatečně odvážné nebo aspoň to uměly se zbraní, se přestrojily za stráže, aby se mohly dostat do hlavní věže, a tím si pojistit případné nespuštění alarmu. Do věže byli v přestrojení vpuštěni bez problému. Jedinou chybu, kterou udělali, bylo, že měli vousy. Všichni vojáci měli totiž přísný zákaz mít jakýkoliv typ vousů, to je prozradilo. Vousy mohli nosit jenom vojáci s vyšší hodností. Jeden z přestrojených mužů dříve sloužil v tajných službách armády Vicena, jmenoval se Dacid. Než ale stihli spustit poplach, pár strážníků zemřelo právě rukou Dacida. Prvního mrtvého si připsal rychlým seknutím přes krk, druhého jednoduše probodl, když ho jeho kumpáni přidrželi, třetí byl zabit vrženou sekerou. Hluk ve věži byl náhodným znamením pro zbytek vzbouřenců. Stráže na to nebyly vůbec připraveny, a i když jich bylo rozhodně více, vypadalo to, že se vzbouřencům jejich plán vydaří. Obsadili věž a bránili se střelbou z luků a kuší. S přicházejícími vlnami útoku jim ale ubývali muži. Desátníci si nemohli dovolit další početné ztráty stráží, ale povolat posily nemohli kvůli aktuální zvýšené kriminalitě ve městě. Nabídli vyjednávání. Vzbouřenci odmítli, předpokládali, že je chtějí obelstít. Obě strany čekaly, co se bude dít dál, čekaly ale dlouho, do té doby, než vojáci přivezli následující ráno věc připomínající velkou trubku, ale jen s jedním koncem, na druhé straně byl knot. Byla to už dříve zmíněná nová zbraň. Za takových podmínek neměli vzbouřenci jinou šanci než vyjednávání. Vojáci Vicena už ale zájem vyjednávat neměli, chtěli vědět, jak moc destruktivní vlastnosti ta věc má. Rozkaz dal jeden z nejpřednějších velitelů – maršál Vienebehr. Na první pohled krutý muž. Ozvala se strašlivá, až děsivá rána a z věže téměř nic nezbylo. Nezbylo také nic z dřevěného podstavce, na kterém zbraň stála. Nebyla dokončená. Vienebehr přistoupil k sutinám věže, odplivl si a pravil: „Spalte těla. Jestli někdo přežil, zabít.“ Tak skončilo povstání, krátké a nevelké, ale i tak dokázalo způsobit ztráty druhé straně.

„Od této chvíle zavedli i povinné prohlídky domů, prý z bezpečnostních důvodů, budu muset tento deník schovávat. Nicméně s dalším povstáním nikdo nepočítá, a tudíž doufám, že se nezahájí pogromy. Od této chvíle již nebudu psát vývoj v našem ghettu pravidelně po roce, ale budu zapisovat jen důležité věci.“

„Dnes je našim synům šest let. Jejich inteligence je na jejich věk oslňující, naučili se číst a psát velice rychle. Zdá se dokonce, že stříbro neomezuje zcela jejich magické schopnosti, což je velmi neobyčejné a zvláštní. Ještě jsem je nenaučil nic o magii ani o alchymii, ovšem z nějakého důvodu přišli na magii sami. Bogdan předevčírem dokázal ovládat telekinezi, zvedl asi na pět vteřin vidličku, ale v jeho věku to je velmi obstojné, Vojtěch zase chvíli levitoval. Prozatím jsem se rozhodl, že je o magii nic učit nebudu, ani o alchymii, ani o jiné disciplíně. Už jsem jim několikrát vyprávěl o schopnostech, kterými někteří oplývají, ale nechci, aby se je naučili. Budu na ně muset dávat větší pozor. Magie se většinou projevuje v prvních letech života samostatně, ale pokud k ní není dítě nijak vedeno, jednoduše na ni zapomene a magie se schová hluboko do duše. Jestliže je ovšem jejich magická síla velká, tak se projeví nějakým velkým impulsem, ať bychom jí bránili sebevíc.“

„Už ani nevím, kolik je to let, kdy jsme se dostali sem, do ghetta, ale pořád si pamatuji, jak nám říkali, že to brzy skončí. Je mi padesát pět let a cítím, jak stáří nastupuje. Našim synům je deset let. Daří se jim dobře. Žádné problémy se nevyskytují. Bogdan dnes, když si hrál s Vojtěchem na půdě, rozbil nějakou starou vázu, na kterou možná zapomněli minulí obyvatelé předtím, než odešli a než na tomto místě postavili ghetto. Bogdan prý zakopl a upadl do starých pletených košů, které jsem předtím skládal, a mezi nimi prý váza stála. Zvláštní je, že nemám nejmenší tušení, jak se tam ocitla, asi jsem ji musel přehlédnout. V té váze byla jakási mapa, ale ne ledajaká, byly tam kromě známých zemí zobrazeny i země, o kterých snad neví ani královští kartografové. Snad bychom podle mapy mohli z ghetta utéct, cesta by ale v tuto chvíli nebyla možná, už jenom z důvodu našeho uvěznění na tomto prokletém místě. Myslel jsem, že už k tomu nikdy nedojde, ale možná máme šanci získat svobodu. Bohužel to bude něco stát a já jsem připraven zaplatit jakoukoliv cenu, i kdyby to mělo stát můj život. Potrvá to ale dlouho, než budeme dostatečně silní, abychom tuto akci provedli.“

„Cítím se slabý. Je mi líto, že jsem nedokázal zajistit bezpečí, nový domov, a hlavně svobodu Julii a svým synům. A také všem, kteří jsou v tomto ghettu se mnou, lituji toho moc. Dnes je Bogdanovi a Vojtěchovi patnáct let. Mrzí mě, že neuvidím jejich děti, svá vnoučata. Cítím se vinen, že jsem nic neudělal během posledního povstání, které bylo čert ví kdy, třeba by to změnilo vše. Jediné, co mi z něho zbylo, byla děsivá vzpomínka na jméno Vienebehr.“

Bogdan dočetl poslední řádek a zavřel knihu, která byla po smrti otce svěřena jemu a jeho bratrovi. Po chvíli ticha promluvil: „Nikdy nám o tom neřekl.“

„O čem to mluvíš?“ zeptal se Vojtěch nechápavě.

„Nebuď hlupák,“ odvětil Bogdan kysele, „víš, co myslím.“

„Telepatii neovládám, takže ne, nevím, co myslíš. Neřekl nám mnoho věcí, vždyť ani neznáme jeho původ. Víme jen, že to byl náš otec.“

„Je to tak, ale teď mluvím o obsahu této knihy. A máš pravdu, víme jen to, že byl správcem v nějaké knihovně.“

Oba se podívali na Julii.

„Matko, odkud byl otec?“ zeptal se Vojtěch.

Julie stále ronila slzy. Ztráta Xanise ji zcela pohltila. Stejně se nezmohla na odpověď. Podívala se na Bogdana a potom na Vojtěcha. Pochopili, co tím chtěla říct.

„Napsal, že našel mapu, na které je vyznačena jiná země,“ přerušil Bogdan dlouhé ticho, „o tom nám nikdy neřekl.“ Bogdan znovu otevřel ústa, už to vypadalo, že něco řekne, ale Vojtěch mu skočil do řeči.

„Když si to tak vezmeš, tak se nikdy nezmínil ani o deníku, který držíš v rukou.“

„Ano, to je taky pravda,“ přikývl Bogdan.

Po tomto krátkém rozhovoru se všichni tři, Bogdan, Vojtěch a Julie, odebrali v tichosti do svých postelí. Tu noc nikdo z nich pořádně nespal, obzvláště Julie. Uvnitř jejího srdce jako by tkvěl chladný trn, hluboko zarytý v samotném středu, a kolem hrudníku jako by měla omotaný hrubý, pevný provaz, kvůli kterému ztěžka dýchala.

Následující den, jako každý jiný, museli pracovat od rána od večera. Byl to obvyklý letní den. Teplé slunce vyšlo brzy ráno a z čepelí trav se zvolna vypařovala rosa.

Po dlouhé době pracovali společně na poli. Bylo sucho a prach se šířil větrem s naprostou lehkostí. Práce byla vyčerpávající a trvala celý den. Celý den obdělávali půdu, starali se o pole a o plodiny. Bogdan s Vojtěchem pracovali pilně bez přestávek. Takových výkonů byli schopni dosáhnout pomocí svého magického nadání, které se staralo o jejich neobyčejnou schopnost regenerace.

Směna ještě neskončila, ale Julie již odešla. Bogdan s Vojtěchem ještě chvíli pracovali. Museli dodělat to, na co se jejich matka již nezmohla. I když už byla staršího věku, stále musela pracovat jako dříve.

Před západem slunce byli propuštěni z práce a ihned se vydali domů. Přišli. Po krátkém hledání zjistili, že matka tu není. Nezbývalo jim nic jiného než ji jít hledat. Měli na to hodinu, než zazní večerka. Procházeli každou uličkou, klepali na dveře, ptali se ostatních, ale nikdo ji neviděl. Zdálo se, jako by se propadla do země. Bylo to opravdu zvláštní, jenom málokdy se stávalo, že Julie nebyla doma, ale vždy se během chvíle vrátila zpět. To je také napadlo, třeba je už doma. Obrátili se na cestu zpátky s vírou v to, že se nic vážného neděje. Ale najednou uslyšeli krátký výkřik. V žilách jim ztuhla krev. Hned poznali, kdo to vykřikl, a bez jakéhokoliv vyčkávání se dali do běhu. V myslích jim stále plápolal plamínek naděje, že je vše v pořádku. Ale v moment, kdy doběhli na místo, odkud slyšeli křik, se všechna naděje rozpustila jako sůl ve vodě. Jejich matku obtěžovali dva strážní.

Strážní se ji snažili umlčet, rozhodně se jim to ale nedařilo.

„Hej, co si to dovolujete?!“ zařval na ně Vojtěch s hněvem v očích.

„Drž hubu, usoplenče, vypadni, nebo tě zmlátím, že tě ani vlastní matka nepozná!“ osopil se na něj jeden ze strážných.

Vojtěch vzápětí odpověděl na jeho varování: „Tohle je moje matka, okamžitě ji pusťte!“

„Běžte pryč!“ ozvala se k jejich překvapení Julie.

„Nikam nepůjdeme!“ opáčili bratři zároveň, jako kdyby se domluvili. Stáli jako přibytí k zemi.

„Vaše smůla!“ Strážný odstrčil Julii do rukou druhého ozbrojence. Udělal pár kroků, napřáhl se a vrazil pěstí Vojtěchovi do levé tváře, až chlapec zavrávoral. Kdyby těsně za ním nestál Bogdan, určitě by spadl. Vojtěch vyplivl na zem krev. Narovnal se. Podíval se do vyzývavých očí strážného, který se připravoval k další ráně pěstí. Vojtěch byl ale rychlejší. Napřáhl se a udeřil. Prásk! Ozvala se rána jako hrom. Odhodil strážného na protější zeď. On ani Bogdan ani ten druhý strážný nevěděli, co se stalo. V šoku zůstali stát na místě. Jenom Julie tušila.

„Pusť ji!“ křikl Bogdan.

Druhý strážný nebyl schopný odpovědi, pořád byl v šoku z toho, co viděl. „Ty… ty jsi ho zabil...!“ Po krátké odmlce zařval: „Vrahu!“ Díval se na svého druha, který seděl zhroucený u zdi a z nosu mu kapala krev, pravou tvář obličeje měl spálenou na popel.

Ránu a řev uslyšely hlídky, které byly poblíž.

Druhý strážník vytáhl meč a rozběhl se proti Vojtěchovi. Bogdan se připravil uskočit stranou. Vojtěch jen vztáhl ruku, okolní vzduch zřídl a z jeho prstů vyšlehl záblesk, znovu se ozvala rána, ale tentokrát ještě větší. Hlava strážného se rozletěla jako meloun. Vojtěchovi se chtělo zvracet, ale udržel se, ovšem to samé se nedalo říct o Bogdanovi. Vyzvrátil snad celý obsah svého žaludku.

Okolní stráže hned přiběhly a lidé otevírali okna se snahou zjistit, co se děje.

„Schovejte se!“ křikl Vojtěch na Bogdana i Julii.

„Ne!“ zařval Bogdan.

„Dělej, nechci mít na svědomí víc obětí, obzvláště ne tebe a naši matku!“

Poslechl jenom Bogdan.

Trvalo pár sekund, než k nim přiběhl celý pluk. Hned je obklíčil. Zamířili na ně luky. Jejich velitel už chtěl dát pokyn k palbě, když tu náhle se za zády strážných objevila skupina sedmi vojáků. Jeden z nich se odlišoval nejen výškou a oblečením, ale také mluvou. Všichni ostatní v té skupině měli plátovou zbroj, jednoruční meč a štít. Avšak tenhle člověk nosil červenou zdobenou brigantinu, jezdecké černé boty a také černé nohavice. Z pochvy na opasku mu trčela rukojeť rapíru. Vlasy měl dlouhé a černé, k tomu knír s bradkou. Celkově to byl velmi pohledný muž. Jelikož téměř každý člen sedmičlenné družiny nesl zapálenou pochodeň, bylo dobře vidět do jeho obličeje.

„Stop, četaři, ihned přerušte akci! Spoutejte toho chlapce a odveďte ho do hradního žaláře!“ rozkázal muž.

„Maršál Vienebehr!“ Četařův výraz v obličeji byl plný překvapení.

„Neslyšel jsi snad!?“

„Ale pane, tento hoch právě zabil dva strážné, musí být popraven...“

„Takže ty jsi neslyšel?!“

Četař zbledl. Cítil studený pot na své tváři. Celý se rozklepal.

„Udělej, co jsem přikázal. Ještě jednou mě neuposlechneš, a budeš popraven ty!“

Četař se rozklepal ještě více a nervózním hlasem přikázal svým strážným, aby provedli Vienebehrův rozkaz.

„Co s tou ženskou, pane?“ zeptal se jeden z četařova pluku.

Nezdálo se, že by o ni maršál jevil zájem, na pár vteřin se odmlčel. „Dělejte si s ní, co chcete.“

Vojtěchovi dali roubík, takže jediné, na co se zmohl, byly jen pazvuky. Odvedli ho.

⧫⧫⧫

Bogdan nebyl hloupý, nevystrčil nos, dokud si nebyl zcela jistý, že je vzduch čistý. Po krátkém vyčkávání tu už nikdo nebyl, Bogdan se trochu uklidnil a snažil se pochopit celý běh událostí. Napadlo ho, že aspoň to nejmenší, co může v této situaci udělat, je stopovat ty, co odvedli Julii. Jediné, co však našel, byly její šaty, zkrvavené šaty. Nevěděl, co dělat. Bily se v něm všechny druhy emocí. Cítil se bezradně a prázdně.

Cestou domů se snažil zůstat nezpozorován a to se mu také podařilo. Přemýšlel, kde to jméno Vienebehr již slyšel. Znovu začal číst deník, knihu, kterou jim daroval otec na smrtelné posteli. Listoval stránku za stránkou snaže se najít to jméno. A byl úspěšný.

„Musím něco podniknout, něco velkého,“ zašeptal do prázdnoty, „něco, co osvobodí Vojtěcha, pokud je naživu. A pomstít naši matku.“ Odmlčel se. Vstal z postele a zadíval se oknem na noční oblohu. Stál tváří v tvář měsící. Stejně jako je měsíc sám na noční obloze, i Bogdan byl nyní sám, sám poprvé od svého narození. Pocit samoty, pocit toho, že stojí sám jako uprostřed prázdného oceánu se zemí v nedohlednu řezal a bodal jako střípky skla. Takový pocit předtím nikdy nepoznal. Sklopil hlavu. „Najdu toho, kdo za to může, toho velitele.“ Šel si lehnout. „Udělám to, co otec zamýšlel. Osvobodím náš lid a najdu zemi, která bude naším útočištěm.“ Celý jeho plán byl velice ambiciózní, avšak zatím neznal způsob, jak ho uskutečnit.

Poté brzy usnul.

Tu noc se mu zdál sen. Viděl staršího člověka sedícího v mlze. Vlasy měl šedé a dlouhé. To samé bylo možno říct i o jeho vousech. Jeho obličej byl vrásčitý. Na sobě měl hedvábnou košili s bílými nohavicemi. Chodidla měl bosá.

„Bogdane,“ oslovil ho stařík.

„Jsi to ty, otče?“ nevěřil svým očím. „Je tohle sen?“

„Jsem to já,“ zněla odpověď na jeho otázku.

„Vypadáš jinak, nepamatuji si tě tak...“

„Starého?“ skočil mu stařík do řeči a upřímně se zasmál.

„A... ano, starého. Všechno se pokazilo, otče, Vojtěcha uvěznili. Teď už je nejspíš po něm a po matce také. Ale pořád doufám v opak. Zůstal jsem tu sám.“

„Tvůj bratr žije.”

Uvnitř Bogdana se rozlil teplý pocit úlevy. „A matka?“

Xanis neodpovídal.

Bogdan si zbytek domyslel sám.

Xanis se na chvíli odmlčel, než promluvil. „Vím, co zamýšlíš. Chceš splnit to, co já jsem nedokázal.“

„Ale jak bych to měl udělat, vždyť, vždyť...“

„Stačí věřit,“ přerušil ho stařík s úsměvem na tváři. „Stačí věřit. A teď, jestli mě omluvíš…“ Stařík se postavil a přikročil ke svému synu. Objal jeho tvář svými dlaněmi a políbil ho na čelo. „Sbohem, Bogdane, opatruj se. Jsem na tebe pyšný.“ Pomalu prošel kolem něho a už se neotočil.

„Ne, nedovolím ti odejít!“ Bogdanův smutek se prohluboval v zoufalství. Chtěl se rozběhnout směrem k otci a zastavit ho, ale nemohl. „Ne, neopouštěj mě!“

Probudil se svým vlastním výkřikem. Byl celý zpocený. Zoufalství se přetavilo v ohnivý vztek. Popravdě nevěděl, zda to byl pouhý výplod jeho fantazie, nebo opravdu promlouval se svým otcem. Hlavní bylo to, že ho sen povzbudil. Vznítil v něm plamen naděje.

⧫⧫⧫

Vojtěch se probudil. Hlava ho bolela, třeštila mu jako nikdy předtím. Byl zmatený, nevěděl, kde je. Bylo tu vlhko, špína a zatuchlý vzduch. Světlo, byť slabé, bylo zajištěno paprsky poledního slunce, které pronikalo skrz nevelké okno s železnými mřížemi. To světlo ho právě vzbudilo. Byl bosý, nad kotníky měl pouta, na rukách mu také visela. Pouta byla propojena stříbrným řetězem se zdí. Byl unavený, přestože spal snad více než deset hodin. Každá část jeho těla křičela bolestí poté, co ho stráže zmlátily, a to únavu ještě zhoršovalo. Vůbec si nepamatoval, co se dělo pak. Přestal o tom po chvíli přemýšlet, snažil se zamyslet nad tím, co se stalo jeho matce, a z celého srdce doufal, že Bogdana nenašli. Pokusil se promluvit. Stěží artikuloval. Měl sucho v krku. Překvapivě neměl hlad. Znovu na krátkou dobu usnul.

Když se vzbudil podruhé, už ho nic nebolelo, pomohla tomu jeho magická regenerace. Ale stále jako kdyby nebyl ve vlastní kůži. Zmohl se na pár slov: „Kde to jsem?“

„Dobrá otázka,“ ozvalo se z chodby. Nezajímalo ho, kdo na jeho otázku odpověděl. Rozhostilo se ticho, slyšel jen kapání vody a občasné zakašlání stráží.

Za chvíli zaslechl kroky. Otevřely se dřevěné dveře cely a v nich stanul Vienebehr. Podíval se na Vojtěcha. Vstoupil do cely.

„Co ode mě chcete?“ pomalu a ztěžka řekl Vojtěch.

Vienebehr odpověděl velmi sebevědomě: „Víš, jaká je to pro tebe pocta, že se můžeš setkat s někým, jako jsem já?“

„Ne, nemám nejmenší ponětí, kdo jsi, a myslím, že mě to ani nezajímá.“

„Pozor na jazyk,“ varoval ho voják zdánlivě klidným tónem. „Mohl bys o něj přijít!“

Vojtěch neodpověděl. Pocítil strach.

„Vidíš, jak se rychle učíš?“ Vienebehr se obrátil k zamřížovanému oknu. „Taky jsem zde pobýval,“ dodal, „ve věznici, ale to už je dlouhá doba a já se za svou minulostí neohlížím, takže k věci.“

„Co ode mě chceš a kdo tedy jsi?“ tázal se znovu Vojtěch. Celý se lehce třásl.

„Najednou tě to zajímá,“ Vienebehr se obrátil na Vojtěcha a udělal dva dlouhé kroky k němu. Podíval se mu do očí a zasyčel: „Tady otázky pokládám já. Zapamatuj si to!“ Pak znovu klidně promluvil: „Ale vyhovím ti v jedné věci, řeknu ti své jméno,“ udělal dramatickou pauzu. „Maršál Vienebehr. Velitel tajné rozvědky království Vicena. Většinou se zajímám o takové, jako jsi ty. Zajišťuji také bezpečnost v našem městě, Al Tamaku.“

Oba se na sebe znovu jen dívali, jako kdyby se snažili vyčíst tomu druhému z očí vše, co se dá. Maršálovy oči byly studené, naháněly strach, ryly se hluboko do Vojtěchova nitra.

„To, co jsi udělal, se jen tak nevidí, chlapče,“ pokračoval Vienebehr.

„Nevím, o čem to mluvíš,“ Vojtěch odvrátil zrak.

„Určitě ano, zabil si mé dva vojáky.“

Vojtěch si vzpomněl: „Byla to sebeobrana, za nic nemůžu.“

„Kdybys za nic nemohl, teď bys tu neseděl. Nechápu to, že jsi dokázal zabít mé vojáky magií tam, kde by neměla fungovat.“

Vojtěch mlčel. Sám nevěděl, jak to dokázal. Přišlo to samo od sebe.

„Takže buďto nám to vysvětlíš, nebo už odsud nikdy neodejdeš.“

„Na co to potřebujete vědět? Vím, že se nás štítíte, pochybuji, že tu moc chcete získat.“

„Chytrý hoch! Chceme zajistit konec celé magie, je to až moc nebezpečné, nechat vás na svobodě. S vašimi schopnostmi můžete ničit celé vesnice, města a my nejsme proti vám schopni za normálních okolností jakkoliv zakročit. Pouze bychom spoléhali na vaši dobrou vůli, že se nerozhodnete vše zničit lusknutím prstu. Wiahatar byl toho přímo excelentní ukázka. Musí to skončit, pro bezpečnost Vicena a celého Tonoccu. Pokrok jde tím směrem, kterým bychom se měli vydat.“ Maršál znovu udělal dramatickou pauzu, ovšem teď nechtěnou. „Takže, jak jsi to dokázal? Kde je tvůj komplic? Máš bratra, nenašli jsme ho.“

Vojtěch poslouchal jeho slova pečlivě, a když Vienebehr řekl poslední větu, došlo mu, že Bogdan je zřejmě stále naživu. Cítil úlevu, naplňující celé jeho tělo.

„No, jaká je tvá odpověď?“ Vienebehr se snažil vězně popohnat.

„Nevím nic, ale i kdybych to věděl a řekl vám to, tak mě stejně nepustíte.“

„Jak jsem řekl, jsi chytrý. Je ale velký rozdíl mezi pomalou a rychlou smrtí. Budeš mít čas do zítřka, pokud mi nedáš jinou odpověď, budeš toho litovat.“

Jeho odchod byl svižný, zato elegantní. Zadunění zavírajících se dveří už ale tak ladné nebylo.

„To jsem v pěkné bryndě.“

„No, to teda jsi,“ odpověděl mu někdo, koho vůbec nečekal. Jeho hlas dobře znal.

⧫⧫⧫

Bogdan celou noc nemohl usnout. Poté co se mu zdál sen, se snažil vymyslet co dál. Vytáhl Xanisovu starou mapu, jinou než tu, na které byla nová země. Mapa zobrazovala všechny tři království: Viceno, Likotshu, Tschevo a jejich hlavní města. Chybělo tu ale umístění ghett.

Na obzoru se vynořila ohnivá koule a její paprsky začaly hřát. Svítalo. Bogdan se snažil vrýt do paměti celičký obsah mapy, kdyby ji náhodou ztratil. Plánoval cestu, spíše výpravu. Nemohl ji ovšem provést bez svého bratra, Vojtěcha. Věděl, že ho drží v hradním žaláři, ale nevěděl, jak ho odtamtud dostat.

„Magie,“ přemýšlel nahlas, „nikdy jsem nebyl schopen něco vykouzlit. Xanis nás nikdy ničemu neučil. Vojtěch byl vždy ten chytřejší. On by věděl, co dělat.“

Pak si vzpomněl na sen, ve kterém viděl svého otce.

„Věřit si,“ opakoval stále dokola, „to by snad mělo být jednoduché.“

Sedl si na podlahu se zkříženýma nohama. Zavřel oči. Snažil se uklidnit své nitro. Byl trochu v rozpacích.

„Stačí si věřit,“ znovu opakoval tato slova.

Soustředil se co nejvíce. Vydechl. Přestal dýchat.

Slyšel hlas ve své hlavě, který mu říkal: „Jsi silnější, než si myslíš, dokážeš to.“

„Matko, jsi to ty?“ zeptal se.

Nedostalo se mu odpovědi.

Hlas patřil jeho matce. Ten hlas by poznal za každých okolností.

Odpojil se duchem od těla. Vznesl se kousek nad zem, ale ihned spadl. Na chvilku byl v bezvědomí, než se jeho duch znovu spojil s tělem. Otevřel oči a jeho žilami začala proudit úzkost. Nemohl popadnout dech. Chlad se vlil do konečků jeho prstů. Neměl času nazbyt, pokoušel se znovu a znovu, stále dokola. S každým dalším neúspěšným pokusem se jeho odhodlání rozpadalo v prach. Hlava se mu točila čím dál víc a úzkost s sebou přinesla mrazivý strach. Při několika posledních pokusech se už ani nevznesl nad zem, ani se jeho duch neodpojil od těla. Shrbil se. Zatnul zuby. Kolem očí pocítil tlak, jako by z nich měly téct proudy slz. Uhodil se přes tvář jednou, pak podruhé, pak potřetí. Musel se vzpamatovat. Věděl, že si musí zachovat chladnou hlavu. Počtvrté se praštil tou největší silou, jakou jen mohl. Narovnal se. Hluboce se nadechoval a pomalu vydechoval. Zavřel oči. Pravou ruku položil na své levé rameno a levou ruku položil na pravé. V hlavě si neustále opakoval tato slova: „Musím si věřit, vše zvládnu, jsem silnější, než si myslím, dokážu to“. Jeho myšlenky se upřely na jeden jediný cíl. A najednou viděl, i když měl oči zavřené, vlhkou, špinavou místnost se světlem, které zajišťovalo jenom slunce. Slyšel, i když neposlouchal, hlas, který mu přišel povědomý.

„Nevím nic, ale i kdybych to věděl, tak mě stejně nepustíte.“

„Jak jsem řekl, jsi chytrý. Je ale velký rozdíl mezi pomalou a rychlou smrtí. Budeš mít čas do zítra, pokud nedáš jinou odpověď, budeš litovat.“

Dokázal to. Udělal to, co chtěl udělat. Stál teď vedle Vienebehra. Poslouchal jejich rozhovor. Když Vienebehr odešel, rozhodl se jednat. Zjevil se, ale nyní ve své fyzické formě. Vlastně se teleportoval. Díval se na svého hnědovlasého a modrookého bratra a slyšel jeho slova.

„To jsem v pěkné bryndě.“

„No, to teda jsi.“ Bogdan promluvil tichým hlasem, aby ho slyšel jen Vojtěch.

Vojtěchovi chvíli trvalo, než tomu uvěřil. Brada mu spadla překvapením i rozčilením. Ten obličej poznal i v šeru, blonďaté vlasy a modré oči.

„No, nekoukej na mě tak.“

Vojtěch stále nevěřil svým očím. „Jak jsi to udělal?“ tázal se s úžasem šeptem.

Bogdan mu dal velmi jednoduchou odpověď: „Prostě jsem věřil. Jsem tu, abych tě dostal pryč.“

„Moc rád tě vidím,“ řekl trochu hlasitěji Vojtěch. „A jak to hodláš provést?“

„Potichu, nebo nás uslyší. Provedeme to stejným způsobem, jakým jsem se sem dostal.“

„To je sice pěkné, ale nikdy jsem se nikam neteleportoval, nevím, jestli to zvládnu.“

„Stačí si věřit,“ pousmál se Bogdan.

Vojtěch se pousmál také, ale z nejistoty.

„Sedni si na zem.“

„Takhle?“

„Zkřiž nohy.“

Vojtěch to provedl.

„Tak je to správně. Zavři oči. Vnitřně se uklidni. Představ si, kde chceš být. Věř si.“

Oba začali levitovat kousek nad zemí.

Objevili se ve svém domě. Nedokázali udržet svou radost. Naplnil je pocit euforie.

„Vidíš, říkal jsem ti, že to bude fungovat. Stačí si věřit!“

„Jasně, stačí si věřit, řekl jsi to už tak stokrát. Začíná mi to lézt na nervy.“

„Teď sbal vše potřebné, musíme pryč z tohohle města, nejlépe i z království, dřív, než si všimnou, že jsem pryč.“

„Jdu na to,“ potvrdil Vojtěch.

Oba začali impulzivně pobíhat po domě a brát vše potřebné.

„Vidím, že jsi již naplánoval naši cestu,“ řekl Vojtěch, prohlížeje si mapu.

„Zatím moc ne. Uvidíme, kam se vůbec dostaneme.“

„A co ta druhá mapa?“ zeptal se Vojtěch, přehrabuje se v Xanisových starých věcech.

„Co s ní?“ zvedl hlavu Bogdan.

„No, kde je?“ řekl vážným tónem Vojtěch.

„Mám ji u sebe,“ odpověděl po chvilce přemýšlení Bogdan, „teď ale není důležitá jako ta první.“

„Takže jsi druhou cestu ještě neplánoval.“

„Tak dobrý nejsem,“ ucedil Bogdan s nechápavým obličejem. „Teď máme před sebou tu důležitější část. Musíme se odsud dostat. Potom vymyslíme, co dál. Taky na otcův deník nesmíme zapomenout,“ řekl Bogdan a vložil ho do vaku.

Oba bratři si vaky přivázali provazem na záda.

„Připraven?“

Bogdan kývl hlavou.

Sedli si naproti sobě. Zhluboka se nadechli. Chytili se za ruce. Svou mysl měli zaměřenou pouze na jednu věc. Vlna napětí se prohnala skrz jejich těla. V jejich očích se pestrobarevně odrážela naděje na lepší budoucnost. V jejich nitru se objevila slova plná euforie, která nedokázali říct nahlas, přestože by je mohli radostí a očekáváním vykřičet. Vznesli se nad zem a během následující chvíle se dostali za hranice Vicena.

Kapitola II.

Teleportace je zavedla k obrovskému jezeru. Jmenovalo se Lomib. Bylo největší v království Tschevo, bylo dokonce největší na celém kontinentu. Kontinentu říkali zkráceně Tonocc, nikdo neví proč, prostě se ten název uchytil. Tonocc byl jeden z uctívaných prastarých, ale zvláštní spojitost mezi prastarým a vlastnostmi kontinentu nikdo neznal. Tonoccovým úkolem bylo v původní mytologii pomáhat rybářům, poté měl prý ochraňovat i hasiče, někdo o něm mluví také jako o ochránci opilců. Zkrátka byl vždy spojen s nějakou tekutinou.

Na břehu jezera Lomib se nacházela rybářská vesnice. Jezero obkružovala planina, žádný vysoký strom nerostl v okruhu třiceti mil a více. Většinu krajiny pokrývaly nízké keře a vzrostlá tráva.

Neměli vůbec ponětí, jak se vesnice jmenuje a jestli vůbec nějaké jméno má. Nejdůležitější bylo to, že měla zájezdní hostinec, který byl vidět z dálky na na okraji. Vedla tudy jedna z obchodních cest do města Golenjok, hlavního města království Tschevo. Hostinec byl umístěn ve správném bodě, kde se hodně kupců zastavovalo, aby znovu načerpalo síly. Provedení teleportačního kouzla oba chlapce hodně vyčerpalo. Potřebovali tedy odpočinek. Byli si ale vědomi, že nebezpečí může číhat na každém rohu, zvláště poté, co uprchli.

Když vešli do hostince, praštila je do nosu vůně pečeného masa a různého koření. Hostinec byl obvykle plný a nálada veselá, tentokrát tomu tak ale nebylo. Lidí tu sedělo málo, bylo téměř ticho, atmosféra spíše ospalá, slyšeli jen praskání dřeva v krbu a usrkávání polévky dvěma pacholky. Bogdan ani Vojtěch neměli peníze, museli se spokojit jen s teplem. Venku byla zima, vypadalo to, že bude pršet, obloha byla zamračená. Vítr foukal. Posadili se co nejdál od výčepu.

„Máš peníze?“ zeptal se Vojtěch.

Bogdan zavrtěl hlavou.

Oba dva seděli u stolu a při tom si podpírali hlavy rukama.

„Vidím, že pánové jsou zdaleka,“ promluvil na ně muž sedící o stůl dál. Prolomil ticho, které tu bylo už od rána. Nebylo mu vidět do obličeje, měl kápi.

Oba bratři se na něho podívali, pak se podívali na sebe.

Byl to vysoký muž. Ramena měl větší než průměrný chlap. Za opaskem nosil dýku.

„Z čeho tak usuzuješ, pane?“ Bogdan ho oslovil.

Přisedl k nim.

Znervózněli, ale nedali to na sobě poznat.

„Neříkej mi pane. Mé jméno je Pelivč,“ představil se. Zvedl kápi. Byl plešatý. Nosil černý, rozcuchaný a neupravený plnovous prokvetlý ojedinělými šedinami. Od levého obočí dolů přes levé oko až k ústům se mu táhla jizva, takže viděl jenom jednou tmavě hnědou oční bulvou. Pleť měl taktéž tmavou.

„Tak dobře, Pelivči. Z čeho tak usuzuješ?“ I když se jim představil a zvedl svoji kápi, stále neměli jediný důvod mu důvěřovat.

Zvedl korbel a napil se piva. „Vaše šaty, váš vzhled mi řekly vše, co jsem potřeboval vědět.“ Znovu se napil piva. „A vy jste?“

„Záleží snad na tom?“ ucedil kysele Vojtěch.

Pelivč se uchechtl: „Na ničem nezáleží.“ Znovu se napil z korbelu a pokračoval. „Rád bych věděl, co vás přivádí do těchto krajin, tak daleko od vašeho domova.“

Neodpověděli. Byli nejistí.

Vytáhl dýku a začal si s ní hrát. „Vidím, že takto se nikam nedostaneme,“ dopil pivo, mávl na krčmáře, aby mu přinesl další. „Ale nebojte se, nemám v plánu vám ubližovat. Tak, kde je to pivo?“ popohnal hostinského.

Ke stolu přispěchal tlustý, nevysoký hostinský s knírem a špinavou zástěrou. „Prosím, tady to je. Pro mladé pány taky něco?“

„Ne, děkujeme, ale nemáme peníze,“ odpověděl Vojtěch.

„Přines tři lososy na bylinkách a chleba. Zaplatím za ně,“ řekl Pelivč.

Bogdana a Vojtěcha strach stále neopustil. Byli nejistí a trochu nervózní, nevěděli, co očekávat.

„Jak si přejete, hned to bude,“ odpověděl tlustý hostinský.

„Co od nás chceš?“ tázal se Bogdan.

„To probereme až při jídle. Jestli mě omluvíte, skočím si za roh.“

Po chvilce přišel ke stolu, kde už na talířích voněly tři propečené ryby s několika krajíci chleba.

„Takže zpátky k tomu, o čem jsme se bavili,“ ukousl kus chleba, „nestává se často, aby se tu objevili dva lidé, kteří nejsou kupci nebo rybáři. Krása jezera Lomib láká určitě mnoho lidí, ale jsou mnohem pěknější místa než tahle stará rybářská vesnice, kde prosperuje jenom hostinec.“

Bratři neodpověděli.

„Takže se vás znovu zeptám, jaké jsou vaše jména. Nebezpečí vám nehrozí, rozhodně ne ode mě, když mě budete poslouchat a řídit se mými radami.“

Chvíli mlčeli. Užívali si prvotřídního lososa.

„Vojtěch a Bogdan.“ Chvíli přemýšleli, jestli neudělali chybu.

„Vidíte, že se nakonec dohodneme.“

Pak už seděli v tichosti a pojídali chutné maso s chlebem.

⧫⧫⧫

Strážný si hvízdal, když procházel chodbou vězení. Vše bylo v pořádku. Když šel potřetí, všiml si, že chybí jeden vězeň.

„Poplach!“ zařval strážný, „vězeň utekl. Je pryč!“

⧫⧫⧫

„Teď, když jsme se konečně seznámili, mi snad povíte, co vás sem přivádí,“ promluvil Pelivč poté, co dojedl své jídlo.

„Jak víme, že ti můžeme věřit?“ zeptal se Bogdan s plnou pusou jídla.

Venku začalo pršet. Vítr foukal velmi silně.

„Jestli to, že jsem vám koupil jídlo, nestačilo, tak vás ještě můžu pozvat do svého domu, vypadáte unaveně. Už za vás v tomhle hostinci znovu platit nebudu a nemáte si za co koupit nocleh. Takže buďto budete spát venku, v dešti, a něco vás možná roztrhá – vím, jaká zvířata a bestie zde žijí. Anebo vás vezmu k sobě. Bydlím tu dlouho, od dob, co byli mágové uzavřeni do ghett,“ dořekl a dopil pivo.

„Co o tom víš?“ zeptal se Bogdan, „a proč zrovna od té události?“

„Jak vím, že vám můžu věřit?“ pousmál se sarkasticky Pelivč. „Tak vidíte, je to oboustranné. Buďto se svěříme jeden druhému, nebo tady můžete sedět třeba až do konce světa.“

Vojtěch se díval na Bogdana. Bogdan se zahleděl na Vojtěcha. Oba si zírali do očí. Četli si myšlenky.

Vojtěch začal. „Řekneme ti teda, co jsi chtěl...“

„Tady ne,“ přerušil ho Pelivč, „pojďte za mnou.“

Smrákalo se.

⧫⧫⧫

Vienebehr si uvědomoval vážnost situace. Doufal, že se to nikdy nestane. Věděl, co může nastat.

„Uvědomuješ si, co se právě stalo?“ Vienebehr se díval z velkého okna, sahajícího od podlahy až po strop, ze své pracovny, která byla položená vysoko v palácovém komplexu. Díval se na město. Díval se na Al Tamak, hlavní město Vicena. Díval se na město pokroku.

Velitel stráže neodpověděl, jen se klepal strachy. Věděl, že zklamat maršála Vienebehra má většinou neblahé následky.

Vienebehr odvrátil svůj zrak od města. Otočil se namístě. Udělal pár kroků ke svému stolu a posadil se do křesla. Pohladil svou kočku, která spala na stole. Podíval se velitele.

„Uvědomuješ si, co se vinou jednoho z tvých stráží právě stalo?“ řekl znovu chladně a vážně.

Velitel stráže znovu neodpověděl. Udělal dobře.

„Dnešní den začal krásně, a ty se ho rozhodneš takhle zkazit. Ať rozešlou posly do Tscheva a Likotshy, neprodleně. A ty teď vypadni.“

Velitel odešel nejrychleji, jak to bylo možné.

Vienebehr si podepřel hlavu rukou. Díval se na obraz visící na stěně své kanceláře. Na obraze byla žena. Byla velmi hezká, jeden by řekl překrásná. „Najdu je. To ti slibuji.“

⧫⧫⧫

Už viděli Pelivčův dům. Vypadal staře, ale lepší než nic. Byla to typická zemnice. Zastavili se pár kroků od domu.

„To je tvůj dům?“ zeptal se Bogdan.

„Jo, snad jste neočekávali zámek?“ uchechtl se Pelivč. „No, jak se tak koukám na vaše obličeje, tak asi ano, očekávali. Živím se rybolovem. Lepší si zatím nemohu dovolit, možná v budoucnu, tak za sto tisíc let.“

„Vidím, že ti humor nechybí, i když leje jak z konve, a ještě k tomu to vypadá na bouřku.“

Vešli dovnitř. Uprostřed bylo ohniště a na něm kotlík. Na zemi leželo pár kožešin. Zvenku vypadal dům malý, ale první dojem klamal. Uvnitř to dávalo pocit, že prostoru je nadbytek. Byla tu stejná zima jako venku. Bylo to sice staré obydlí, ale i když nebylo v nejlepším stavu, dovnitř naštěstí nepršelo.

Pelivč rozdělal oheň v ohništi. „Nemám více než jednu postel, budete muset spát na zemi.“

Všichni tři seděli u ohně a hřáli se. Snažili se také usušit své oblečení. Natáhli šňůru nad ohněm a pověsili na ni své oděvy. Možná to nebyl ten nejlepší způsob, ale raději by smrděli kouřem, než celou dobu chodili v mokrém. Za nějakou chvíli bylo v rybářské zemnici teplo.

„Takže, kde jsme to skončili?“ řekl Vojtěch, aby přerušil ticho.

„Co pohledáváte v tomto kraji?“ Pelivč odpověděl pohotově.

Bogdan chvíli váhal, jestli jít s pravdou ven. „Jsme z Al Tamaku, z ghetta z Al Tamaku. Uprchli jsme.“ Nakonec to udělal a možná na moment litoval.

Pelivč se na něho podíval a odpověděl pohotově a zmateně: „Jak jste to dokázali?“

„Nevím, jak moc se vyznáš v těch termínech“ řekl Bogdan, „utekli jsme pomocí teleportace.“

„Zopakuj to ještě jednou, jestli jsem se nepřeslechl? Čím že to?“

Bogdan vzdychl: „Teleportací, přemístili jsme se pomocí magie.“

„Tak v tom nejsem znalý, ale dokážu si představit, co myslíte.“

„Stále tomu nedokážeme uvěřit,“ odpověděl tentokrát Vojtěch. „Šlo to docela lehce.“

„Pokud jste ale uprchli z ghetta, nebudou vás hledat?“ hlas Pelivče zvážněl.

„S tím samozřejmě počítáme, proto jsme se teleportovali sem, k jezeru Lomib.“

Pelivč mlčel.

„Snažíme se skrýt. To je důvod, proč jsme tady.“

„Hmmm,“ zabručel Pelivč a na chvíli se odmlčel. Pak promluvil: „Tahle rybářská vesnice není přímo nejlepší místo na úkryt,“ udělal pauzu. „Teď je řada na mně. Žiju tady už nějaký pátek. Ale nenarodil jsem se tu.“

„A odkud teda pocházíš?“ zeptal se Bogdan.

„To nevím. Vím maximálně to, že se mě moji rodiče vzdali. Dali mě jednomu rybáři a k tomu i pár zlatých.“

Bratři na moment nevěděli, co říct.

Pak promluvil Bogdan: „To nás mrzí. Proč se tě tví rodiče vzdali?“

Pelivč odpověděl jednoduše: „Nemám tušení,“ a hluboce vzdychl. „Ale to, že jste uprchli, znamená, že je možné utéct. Napadla mě myšlenka, že moji rodiče tam také musí být, proč by se mě jinak vzdali? Chtěl bych je ještě jednou vidět, i přes to, že mě tu nechali a já je kvůli tomu z celého srdce nenávidím.“

Chvíli seděli v úplném tichu, než ho Pelivč prolomil. „No, dnes už určitě nic nevymyslíme. Běžte spát, vidím, že sotva posloucháte.“ Chtěl jim nasadit brouka do hlavy. Život rybáře byl pro něho nedostatečný a extrémně nudný. Vždy čekal celý den, jen aby mohl večer jít do hospody. Toužil po dobrodružství. Už měl plné zuby smradu z ryb a nevrlých kupců.

„Není asi v našich silách úspěšně se ukrýt, obzvláště pokud jsme na to sami,“ promluvil Vojtěch.

Doufali, že neudělali chybu, když se mu rozhodli důvěřovat. Usnuli.

⧫⧫⧫

Velmi brzy ráno bylo v ghettu v Al Tamaku rušno. Trest musel přijít. Je lehčí být obáván nežli milován. Proběhl pogrom. Zničili a spálili větší část všech chatrčí a domů nacházejících se v ghettu. Povraždili mnoho lidí i nelidí. Nebrali ohled, zda to byl člověk, elf nebo neot. Nebrali ohled ani na věk, ani na pohlaví.

„Je lehčí být obáván nežli milován,“ opakoval si král Dagibert zvaný Milosrdný. Hleděl s vážným obličejem na požáry běsnící v ghettu, které masivně osvětlovaly noc v Al Tamaku. Kouř stoupal do výšky, že ho bylo snad vidět až na ostrově Man Al Gbaracc. Potom se vrátil do své komnaty, kde na něho čekala jeho žena. Jmenovala se Bowena. Seděla u zrcadla a pročesávala si své dlouhé vlasy zlatým hřebem.

Ulehl do postele a pravil. „Možná jsem učinil chybu, když jsem uvrhl mágy do ghett a zabránil jim tak kouzlit. Možná to bylo příliš unáhlené rozhodnutí. Co myslíš, má královno? To přízvisko Milosrdný ze mě dělá jenom obyčejného pokrytce. Samozřejmě, že porušili pravidla a trest musel přijít, ale zda to bylo správné rozhodnutí, to si nejsem jistý.“ V zrcadle viděl odraz svého obličeje. Pohledný muž s krátkými hnědými vlasy bez vousů, se zelenýma očima. „Dagibert, král pokrytců.“

Také viděl královnin obličej, havraní vlasy, hnědé oči. Její krása ho nepřestala udivovat od jejich prvního setkání. Jejich pohledy se spojily v odrazu zrcadla.

Královna přestala česat své vlasy, vstala a otočila se. Neodpověděla. Jenom se na něho podívala.

„Je lehčí být obáván nežli milován,“ řekl si pro sebe.

Ulehla vedle něj.

„Nevím, jestli jsem tehdy před dvaadvaceti lety neudělal chybu. Ti, co utekli, ukázali, že magii nelze svázat, nelze ji zničit.“ Začal si vyčítat to, co udělal.

„Ale prosím tě,“ promluvila Bowena na Dagiberta. „Jestli si myslíš, že jsi udělal chybu, tak si ji přiznej, ovšem nevyčítej si ji moc dlouho. Každý přece děláme chyby. Neohlížej se do minulosti, to je jen ztráta času. Místo toho naprav to, co si myslíš, že jsi udělal špatně. Sama dobře vím, že jsi byl, pořád jsi a nadále budeš skvělým vladařem. Pokud si myslíš, že jsi chybu udělal, tak věřím, že ji dokážeš správným způsobem napravit,“ řekla milým hlasem.

Dagibert neodpověděl. Věnoval jí jenom dlouhý pohled. Dobře věděl, o čem Bowena mluví. Vnukla mu ale nápad. „Tuto záležitost ještě proberu s maršálem Vienebehrem a ostatními králi, Vürenem a Gagnarem, s těmi, kteří navrhli tu smlouvu,“ pomyslel si. Nechtěl už zatěžovat Bowenu.

Nyní klidně usnul.

⧫⧫⧫

Venku přestalo pršet.

I když bylo v chatrči příjemně, nebyli schopni dosáhnout kvalitního spánku. Mohl za to sen. Slyšeli hlasy, výkřiky. Výkřiky žádající o smilování, aby jejich životy byly ušetřeny. Poté otevřeli své oči. Viděli požár, chaos, smrt, bolest, trápení, smutek. Byl cítit zápach linoucí se ze spálených těl, pach strachu, krve, smrti plížící se uličkami, zápach ztvrzující zkázu. Slyšeli plačící matky, kterým byly odňaty jejich děti. Slyšeli zvuky, po kterých nabíhá husí kůže a jezdí mráz po zádech. Poté nastalo ticho, černočerná tma. Všechny zvuky utichly. Byly vidět jenom obrysy mrtvých těl na spálené zemi.

Probudili se. Bylo odpoledne. Slunce stálo vysoko na obloze. Narozdíl od minulého dne bylo jasno a od jezera foukal jemný vánek s vůní moře.

Table of Contents

Kapitola I.

Kapitola II.