Zpráva o nezdaru

Olga Walló

Copyright© 2020 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2019 by Olga Walló

Copyright© 2019 Cover and illustrations by Milan Janáček

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-340-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-341-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-342-8 (PDF na CD)

Obsah

I. Smysl vedlejší role

Mně se dnes zdál škaredý sen.

Ale co v tom ten čert?

Buďme věcní.

Asistent režie

Co hledá, k ďáblu, na té galéře?

Na každém začátku je nadýchaná naděje,

Dneska je první čtená.

Proč sis ho vybral?

Paměť je někdy zábavná věc.

Postelové řeči.

Kéž by, říkala jsem si, vždyť jsme zatím jen na počátku, nic není ztraceno…

Hlavní je pohoda, jedeme dál.

Vrať se!

Co vlastně Learovi ta Kordélie provedla?

A najednou mne nic nebolí.

Postelové řeči II

Alenka dorazila do divadla

Možná je Iva v lecčems originál,

„Ta jeho kráva chce umřít,

Dnes je něco jinak.

Hlavní věc

Je dobré lít olej na vlny?

Šimon vyhrál.

Dnes hrajeme poprvé pro lidi.

A je tu premiéra.

Iva to však nevzdá.

Ano, to stačí.

II. Zpráva o nezdaru

Je konec dubna a krásný den,

Vzpomínám si, jak k nám Šimon loni nastupoval,

Divadlo je úplné neštěstí,

Ferdýšek už stojí u baru

Ferda si v klubu dává fernet.

Když Prokop opět vchází

Takže už se sešli.

Postelové řeči III

Všechny divadelní bary jsou stejné

Iva mi utéct stejně nedovolí.

V našem divadle je leccos,

Tvůj život jsou tvé peníze

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

I. Smysl vedlejší role

Mně se dnes zdál škaredý sen.

Herecký sen, každý herec ho zná.

Měla jsem hrát roli, důležitou roli, beze mne to nešlo – a nemohla jsem se dostat na jeviště. Zamotávala jsem se do šál, nebo to možná byla opona, prodírala jsem se spoustou zaprášené hnusné látky a ne a ne se z ní vymotat, kdesi za sebou jsem slyšela poplašené kvokání inspice, ten nebožák na scéně už opakoval narážku a podupával, v zádech mi mrazilo, tekl mi po nich pot a mísil se s prachem opony na správně ekzémovou směs – sny vždycky trvají dlouho, děs je v té délce!

Až jsem se nějak vyrvala a prodrala a dostala se tam.

A zjistila, že jsem to nemusela dělat, protože jsem stejně zapomněla text. Tak jsem tam stála, v světle vířil prach.

A už je zase ráno a všechno kolem mne – včetně mne – je vlhké a zmuchlané.

V tom je divadlo skvělé, jakékoliv divadlo: Jsi-li jeho součástí, nejsi sám u sebe. A nejsi vydán sám sobě napospas. Ale teď... Já musím, naléhavě dnes musím něco vypravovat. A pěkně nahlas!

Také si musím hlídat výslovnost, zvládání hlasivek bývalo odevždy mé povolání. Jedna složka mého povolání; jistí lidé... hm... soudili, že složka jediná. Ale v tomhle žádná technika nepomáhá, většina věcí se prostě vysvětlit nedá.

Abych mohla mluvit, musí někdo poslouchat! Jsem z mnohomluvného rodu, pokoj mým předkům.

Včera jsme derniérou Krále Leara ukončili letošní sezónu. Odedneška máme divadelní prázdniny. Divadlo má, oni mají, já už ne.

Protože já už nejsem herečka. Můj divadelní direktor se se mnou rozloučil slovy:

„Paní Evo – ty vaše papíry – můj předchůdce tu měl takový nepořádek – povězte mi: Jak vy jste vlastně stará?“

Nezbývá než zahájit novou životní etapu. A ještě předtím si nějak srovnat tu starou. Teď ti totiž, Evo Marková, pranic nepomůže, když necháš vlastní rozum létat v tak malé cimře jako hejno vrabců. Nikdy to nepomohlo.

Když slyším vlastní hlas – jak je dnes drsný, slabý, nezřetelný! – mám z něho radost jako z odvážného skutku. Často si uvědomuji, že mluvím nahlas sama se sebou. Je to snad podivínské, u starých lidí však běžné. Ale je to také sebezáchovné.

Odjakživa jsem byla herečka. Nic jiného neumím. A staré herečky smrdí. O starých hercích se to neříká – snad proto, že se to mlčky předpokládá? Ale že staré herečky smrdí čertem, to se traduje odjakživa. Má to dobrý základ, bývaly přece cítit docela fyzicky. Ne že bychom se nemyly nebo nezřízeně polévaly parfémy, celou svou garderobu jsme mívaly naskládanou v proutěných kufrech, moc často nepraly, také to nešlo, když jsme se harcovaly ze štace na štaci. Dnešní kostýmy také páchnou. Hrajeme v nich, tudíž je propotíme a proválíme v prachu, na zájezdy s námi cestují nahňácané do beden a v zákulisí se kouří. Čistit se dávají dvakrát ročně, divadlo šetří. Docela prosté, milý Watsone!

Ale co v tom ten čert?

Ten bere, co je za mnou, život zpackaný i zrušený. Role starých se píší jen pro mediální hvězdy. Mým úkolem tedy je – ne, už dávno bylo – nepřetržitě předstírat kondici. Lidský věk se prudce prodlužuje a devastaci tváří lze déle kamuflovat. Marginální matky dávno dospělých mužů a žen v příbězích, kde jde o mladé a mladší. Místo pro staré je tu jen v nejdrastičtějším slova smyslu; slouží jako existenciální strašák; jako bizarně odpudivá expozice umírání. Tahle zem není pro starý, na to už někdo přišel…

Hleď přijímat své rány s úsměvem. Vždyť na detailech nesejde! Hluchneš? Chromneš? Uříznou ti nohu? No a? K čemu tak moc potřebuješ nohy?

Buďme věcní.

Vždyť mi šlo tvrdě o kůži už před dvěma roky. Neměla jsem dost odehraných představení a do našeho dostatečně kamenného a tradičně dotovaného divadla se slávou nastupovalo nové vedení; v jeho čele Šimon, téměř mladý umělecký šéf. Že jsem ho znala ještě jako kluka, no, tím hůř pro mne. Dnes je z něj nové koště a za ním v patách celý zástup lopatiček. Svěží vítr a velkolepé vize, každý čerstvý zázrak sebou přivádí své lidi, bude pro ně třeba systemizovaných míst. Někdo z nás tedy odejde. Kdo asi?

„Máme velké plány,“ začal, když nás všechny svolal do kupy a opakoval: „grandiózní plány! A věřím, že to společně dokážeme, spoléhám na vás, já vám věřím!“

Návrhu dramaturgického plánu na příští rok jsem naslouchala pozorně. Zatleskali jsme, ve vzduchu byla ostražitost. A pak si šel náš nový pán a vládce zakouřit – až už se nebude kouřit nikde, v divadle se ještě kouřit bude – a já bez okolků za ním. S právem staré tety a žaludkem v krku jsem došla až k němu a bezostyšně ho vzala za knoflík.

„Šimone! Pane řediteli! Prosím, prosím, velmi na rovinu, smím?“

„Paní Evo! To jste vy... Ovšem! Samozřejmě –“

Ten slušný kluk, kterého bylo vždy snadné přivést do rozpaků.

„Tak tedy, pane řediteli, vy chcete zahájit inscenací Krále Leara.“

Polkl a mírně zrůžověl. Přinejmenším mu netykám. Bože dej, ať mi to připíše k dobru. Nikdy nebyl rychlopalná hlava, honem, než se stihne naštvat.

„Tak tedy, pane řediteli, z mosta do prosta: Já nemám dost roků – tedy, hm, hlavně dost úředně doložených roků – na důchod a nebudu mít ani dost čárek za odehraná představení. Král Lear – váš Lear!, vaše pojetí – mě úplně moc zajímá. Směla bych vám u něj dělat asistentku režie? Máte dost kuráže na to, abyste strpěl starou ženskou za zadkem?“

Neodpověděl hned a dokonce se hned ani neusmál.

„Mě zajímá moc to téma,“ zopakovala jsem opatrně.

„Jsem strašně zvědavá, z kterého konce to vezmete zrovna vy, a chtěla bych být u toho. Nemusím ani slibovat, že vám do ničeho nebudu – ani náznakem, na mou čest – ale – budu vám – možná, v jistém smyslu – tlumočnicí.“

Druhý bod pro mne: nelekl se do té míry, aby to zavrhl na místě.

Ale ve snu by ho to bylo nenapadlo.

Teď na mne kouká a myslí.

Je je, to to trvá.

Kéž by si řekl, že je to docela chytrý tah! Že se mu můžu stát spojkou ke starému souboru, se kterým musí pracovat! Takové čidlo; může mu napomoci, aby soubor ovládl ne mocensky, ale zevnitř. A že on, Šimon, je vlastně statečný, když se nějaké bezvýznamné baby, případné její neslovné kontroly, ani malinko nebojí!

Silně jsem doufala, že je rád ctnostný ve svých očích. Že to pro něho bude řešení. Jinak by mě přece musel hned a z fleku vyhodit, a to by pro něho bylo určitě nepříjemné. Kdežto tohle je sociální? A vlastně přece fikané! Nebo ne?

„Jde také o to, co je pro divadlo finančně únosné. Ale specielně v případě téhle inscenace... vlastně... zrovna ...“

„Tak díky, děkuji, děkuji, platí!“ usmála jsem se tak, až mě úlevou zabolel elektrickým kartáčkem poraněný koutek úst.

Asistent režie

má být nepřetržitě k ruce režisérovi, dřepět vedle něho a zapisovat jeho požadavky a sentence, případně ve vhodné chvíli připomínat hercům či technice, co tím pan režisér jako myslel. Z toho pochopitelně u slabších jedinců plyne strašné pokušení tak trošinku si zarežírovat.

Jenže já mu nepodlehnu, slibovala jsem si, mám pud sebezáchovy. Režisérů už jsem viděla dost. Umím se ovládat a stáří učí instrumentální pokoře; taky disciplina. Budu to brát jako další kolo výcviku ve velmi speciální terapeutické metodě: pro sebe si ji nazvu řízenou schizofrenií. Zařídím si svou hlavu jako rozdělený byt, poctivou půlku vyhradím loajálnímu plnění své role asistentky. Na podlahách společných prostor vyznačím křídou čáru; budu našlapovat zlehka a ohlídám si mimiku.

Ale v té druhé půli si můžu myslet, co chci; nikdy se mě na to nikdo nezeptá; máloco vím tak zaručeně. Jenom to na mě nesmí být vidět, jinak to nahání strach. Byla jsem odhodlána (a konec konců již přivyklá) brát to jako tvůrčí úkol, jako roli naruby: Herec se obvykle snaží cosi sdělit, představit smyslům, učinit viditelným. Já se pokusím nevyjadřovat nic.

Jasně, už tehdy jsem se obávala, že se můj cíl v posledku ukáže být stejně pofidérní jako pohoda při rozvodu – ale kdo říká, že to nejde? Když jde o kůži?

A teď už je na tahu Šimon, pan režisér.

Co hledá, k ďáblu, na té galéře?

K autorství verše se hlásí Cyrano z Bergeraku, ale sláva připadla Moliérovi. Jestli mluvím z cesty, tam mě upozorněte. Místností poletují vrabci. Opravdu, co na ní hledám?

Většinu života jsem si na Leara nijak nepotrpěla. Dlouho mě vysloveně nebavil, taková pohádka – sůl nad zlato. Až v poslední době, hm, jak ten čas teče jinak, jsem si povšimla, že se mi nějak proměňují oči. Načež mi jaksi nezbylo, než si tu hru doopravdy přečíst.

Podle mého je Král Lear výpověď o tom, že jsme pošetilí, smrtelní a hrozní. Tuhle trojici lze seřadit po libosti, vždycky nějak dá smysl:

Smrtelní a pošetilí, tudíž hrozní.

Hrozní a pošetilí, naštěstí smrtelní!

Umřít je nutné a lze umřít i dobře, jenže hrozné je, že to ve své pošetilosti málokdy stihneme. Většinou se nám jen podaří úplně pošetile se zmarňovat navzájem.

Je to téma tak obecné a základní, že je nejde uchopit jediným správným způsobem, vždycky něco zůstane stranou. Všechny cesty tu vedou k cíli, budou-li jen dostatečně razantní. Každá režijní interpretace je dobrá, jen si za ní musíte stát. A každá bude svévolí, násilným gestem, čímsi jako vbodnutá rozbitá flaška. Pokud bolavě, bude to úspěch.

Textu je na čtyři hbité hodiny, musí se škrtat.

V druhé půli se jednající postavy vzájemně pobíjejí s matoucí svižností, děj by měl však zůstat přehledný. Zbytek zaručí kontroverzně ostré vidění témat. A herci. Ano, herci. Pusťte je na to!

Na každém začátku je nadýchaná naděje,

ta plní sezónu kouzlem. Provoz kluše svou cestou, na nástěnce před záchodem už visí ferman. Nasadit Krále Leara je výzva starým chlapům, poslední šance. Jsou tam pro ně nejméně čtyři dobré role, kde vezmeš druhou takovou hru? Kde není dědek jen bizarní dekorace?

Jenže jen jeden bude král. Zbytek se nepočítá. Role Leara je ten správný předsmrtný vryp do životopisu. Ti druzí si ho už nikdy nezahrají.

Tři chlapi stojí před fermanem jak tři jeleni pod dubem na pasece. Tři poražení jeleni. Ještě se neměří úkosem, chvilku jim to trvá, než k tomu seberou sílu. A noblesu, tu taky. Jen jeden bude krýt stádo.

Jsou tři a čtvrtý tady není. Vítěz bere všecko a rozhodně se nemačká před nějakou nástěnkou u hajzlu. Už dávno zmetek ví, jaká role ho čeká, určitě si ho vzal režisér na slovíčko stranou nejméně čtvrt roku dopředu.

„Chudák Lojza, tohle mu nepřeju,“ zmůže se konečně na slovo Ferdýšek, hlas má maličko bodřejší než obvykle. Je uznávaný komik a hrát bude docela tradičně šaška – a proč taky ne? Jenomže doufání, že jednou třeba dostane jinou roli, až někdo pozná, že na to má, že není jenom Ferda, růžolící srandista, to šimravě neodbytné co kdyby přece? – ho neopustilo celý život. Naděje věrná jak Katynka z Heilbronnu.

Potíž je v tom, že Ferda na to asi opravdu má. Byly by v něm slzy. On to ví a já to tuším. Ale to je jaksi pendrek platné.

„Jojo, funus do roka,“ ozve se nonšalantně Pavel, vysoký postárlý elegán, jen mírně omšelý krasavec s očima, v nichž blednou pomněnky. Na Leara má přirozeně! Kdo jiný, než on? Tím si je docela jist, byť nikdo jeho víru nesdílí.

Oba dva narážejí na pověru kdysi živou na českých divadelních luzích, že role krále Leara je smolná a nese sebou smrt, je cosi jako leishmania, malý hnusný tvor, číhající v tropických stojatých vodách. Svého nositele stráví beze zbytku, čím lépe Leara hraje, tím hůř pro něho, tím spíše jde tomu zatracenému bičíkovci k duhu, příklady se najdou!

Ti staří muži s dětskou prostotou vyslovují své přání. Král Lear je role klíčová, parádní, erbovní, role k završení kariéry. Bylo by skvělé hrát Leara – samozřejmě úžasně – anebo aspoň nejlépe, jak lze. Dát ze sebe všecko, sklidit ovace a zemřít, pokud možno na scéně.

„Bohužel, statistiky nejsou tak přesvědčivé,“ řekne suše ten třetí a zní to, jako když zápalka sklouzne po škrtátku. Náhle cítím drolivou síru až v krku. Prokop Pivoda stěží překročil padesátku, ale vypadá starší. Se zrzavým plnovousem se už patrně narodil a šedivět mu jistě začal už na konzervatoři. Ten podle mého na Leara opravdu má, možná se vším, co to sebou nese. A teď má na něj čas. Teď, právě teď by...

Bledé řasy se mu znatelně chvějí. Gloucestera hraje Pavel, na něho zbyl Kent.

„Ale do tý doby,“ začne zase Ferda, fištrón flexibilní, „ojoj, to si máknem.“

Tři jeleni na pasece – velmi různí jeleni – si vymění pohled plný natrpklého srozumění.

V Learovi jsou jen tři ženské role, král měl tři dcery, Goneril, Regan, Kordélii, sám prý žil, podle staré legendy, „neobyčejně dlouho“, co to tehdy znamenalo? Pětapadesát? Alespoň ty dvě starší už tedy nemusejí být nejmladší. První bod pro Šimona, zapisuji si v duchu, tohle obsadil dobře. Iva a Helena, to může být jízda.

Helena – Regan – byla hned od školy členkou souboru podstatně proslulejšího než ten náš, a teď už je jí o trochu víc, ale to je fuk, ona vlastně vypadá pořád stejně. Z pionýrek přešla na paničky, i když ty pionýrky by ještě uhrála taky. Regan jako nebezpečně uzrálé víno znalců.

A Goneril bude Iva a Ivu já mám ráda.

Na Ivě je pozoruhodné, že se sebou nemá problémy. Buldozer přece nemá práci se sebou, buldozer má prostě práci. A jasné vytýčení: dělá krajinnou architekturu, jednotlivá kvítka mohou mít případně smůlu.

Pokud něco neklape – a kolem nás pořád něco neklape! – zachází s tím, jako když má buldozer poruchu v motoru. Vynakládá sílu… A pokud řidič, ten zmrd, snad nebere v úvahu to hrozné marné skřípání a kvílivé kovové harašení, buldozer dává každou součástkou najevo, že kdyby nebylo toho člověka, co s ním tak pitomě nakládá, k poruše by zajisté nedošlo.

Iva se však neobrací na nějakého mužského s řidičákem, ale zřejmě rovnou na boha.

Kdo to chce hodně zjednodušit, ať si řekne, že je to ženská strašně náruživá. Ve chvíli, kdy narazí na správný objekt, neřeší to ani omylem. Její vzplanutí je okamžité, neproblematické a radostné. Předchozí vztahy jsou rázem přervány, odhozeny, odmrštěny. Zrodila se nová víra, stroj jde do toho znova a stejně naplno!

Jejím posledním objevem je Prokop Pivoda. Goneril a Kent, to bude jízda! Pro toho, kdo pro podobné věci beznadějně nepostrádá čich, se mezi nimi klene vibrující, důvěrné báječně erotické napětí. Pochybuji ovšem, že je Prokop schopen pochopit, s jakou silou zachází. Že je teď ten jeden, pravý, sebedrtivě jediný!

Pro mne je Prokop prostě případ. Ten astenický zrzek s precizními způsoby korektního kontrolora jízdenek se úplně změní, když dostane roli. Na scéně se napřímí a zmužní, nabere na výšce, váze a závažnosti, náhle získá humor, přetlak a věrtele hojně tryskajících a štědře nabízených nahořkle lomených tónů. Ten zázrak je očividný a děje se nám večer co večer před nosem, k mému stálému překvapení však dosud překvapuje. Lidé mu nevěří. Co – lidé! Režiséři, zřejmě synkové bohatých rodičů, s vedením delším než pražský jižní obchvat! Co přišel do Prahy, ještě si nevydobyl stabilní místo v repertoáru. Když ho pochválíš, nedá ti najevo, že by ho to těšilo. Jen řekne hodně ostře:

„Já vím.“

Teď stojí před fermanem. Tak tedy Kent. Ano, Kent.

A Kordélie? Kterápak z našich krásných dravých slečen – Hele, hostovačka.

Vlastimila Grünefelderová, j.h.

Hm.

Mladé holky tu přirozeně máme. Když sáhne divadlo po někom odjinud, činí tak obvykle proto, aby si opatřilo hvězdu, na kterou lidi půjdou, protože ji znají. Z nějakého úžasného seriálu třeba.

„Kdo je to,“ řekne Dan, budoucí Oswald, sluha Goneril, a dá tak najevo, že nějaká taková je hluboko pod jeho úroveň.

„Kdo že je to?“ zopákne Iva/Goneril úplně roztržitě. Nepředvádí, že neví, prostě neví. Má až až práce se sebou a na detaily kašle.

„Ty nevíš? Ale víš,“ na to Ferda, šašek.

„Ta kominda?“ prohlásí Pavel hlasem nevěřícího nesouhlasu a mluví všem z duše.

„To by mě zajímalo, co měla z rýsování,“ protáhne s naprosto zadumanou vážností Helena, budoucí Regan, druhá zlá sestra, a všechny zraky se na ni obrátí.

„Chudák, to je děsné jméno na podpis. Těch písmen, když se máš podepsat redisperem! Já u toho vždycky málem brečela, moje kamarádka v lavici se jmenovala Eva Janů, já jí tak záviděla! Než jsem se já přeškobrtala přes své příjmení, už jsem tam měla dvě kaňky!“

Helena se jmenuje Rožděstvěnská, protože se jí v životopise potloukají nějací ruští běženečci. Je to hubené vyčouhlé stvoření, které se v civilu vyjadřuje dikcí horlivé školačky. Obvykle na to každý skočí a Heleně to pomáhá; maskuje tak nebezpečně vysokou inteligenci.

„A to mám ještě štěstí, protože jsem se měla jmenovat Pulcherja, ta hrůza, pulcher je latinsky krásný, maminka plakala, ona správně tušila, že já krásná nebudu, tatínek na svém trval, tak nakonec ta Helena...“

Helena není sebestředná, je taktní.

„No, co koukáte,“ sebral a zapošil to Ferdýšek, „Vlastimila Grünefelderová, prima! Já si hned říkal, co v tom asi bude, že jsem tu párkrát potkal jejího tátu –“

„Ty ho znáš, Ferdo?“

„No jakpak ne, a ty ho znáš taky, Zelenopolský, říká vám to něco? Jindra Zelí?“

„Jo, ty myslíš takhle? “ řekne Pavel a udělá to známé gesto prsty, „– tititi?“

Ferdýšek se na něho hezky usmál a dál to nerozvíjel, před fermanem na chodbičce se to jaksi nehodí. Hned za dveřmi klubu najde uší až dost. Aby neznal Zelenopolského, Jindru Zelí!

„No,“ začne váhavě, „jeho štěstí prej začalo, když dodával ruskejm oficírům do Milovic nezletilý pionýrky...“

Ferda je zlomyslný jen malinko.

Jenomže – když já mám pro Jindru Zelí – dr. Zelenopolský si tak přečasto úslužně říkával sám – jakousi slabost. A vím proč.

Jak k tomu jménu přišel, nevím. Po druhé světové válce se v adresáři objevila celá řada Březinů a Dubských, kteříuž zkrátka nechtěli své ošklivě germánské jméno. Jindra ze sebe historek vždy sypal až do únavy, informace v nich však vždycky nějak utonula. Dalo se leda vysoudit, že není Žid, ale Vídeňák; občas se dokonce neubránil méně běžným latinským citátům, vytékaly mu z úst s pradávnou zběhlostí starého preláta. Z nějakého důvodu měl jedinou ctižádost: být českým hercem. A dlouhá léta se tím také živil; sehrál bezpočet sluhů a hospodských, češtinu měl bezvadnou a čistě zpíval. Nadto ve válečných filmech odeřval všechny esesáky:

„Los! Los! Du Judenschwein!“

Tak to stávalo nenápaditě ve scénáři, ale on k tomu vždycky dodal ještě nějakou pěknou, zaručeně německou a zaručeně rytmickou větu.

„Šmírák jeden starej,“ smáli se dobromyslně režiséři, a on jim všem nosil dárky. Vždycky, zásadně. Malinké, ale osobní. Pro toho, kdo to ocenil, v dobách, kdy podobné cetky bývaly vzácným exotickým zbožím, třeba propisovací tužku, kterou stačilo stisknout, aby se děva na ní zobrazená začala zvolna svlékat. Žertovné kondomy. Starší páni ho mezi sebou vítali pobaveným pochechtáváním. Ovšem dámám po jedné pěkně balené belgické pralince, asistentkám produkce krabičku sardinek.

Všichni už na to čekali, byla z toho hra: Copak zase přinese? A obsazovali ho. Jenže to moc nešlo, on hrál nějak divně. Vlastně vůbec ne špatně, ale… jako by se za sebe styděl. V hraní se lhát nedá a on už jednu roli hrál: tu civilní, roli Jindry Zelí.

Své jediné dceři dal jméno Vlastimila. Byla jsem kdysi u toho, když ji sebou přivedl na natáčení.

„Podívejte se na ni! Ona je geniální, ale vy to na ní teď nepoznáte! Ale já vám to říkám! Je jí osmnáct, za chvíli to pozná každý, ale já vám to říkám teď!“

Herci, štáb, režisér, všichni zůstali koukat. Stál tu tlustý chlap v kožené bundě, v hlase měl úpěnlivost a za ruku táhl mladou holku. Ach, v její kůži bych nechtěla být, napadlo mě tehdy. Stála tam, oči malinko husí, kdyby ovšem husy měly oči blízko zobáku, ne po stranách hlavy. Ty oči hleděly upřeně, možná ven, možná dovnitř. Oříškové kudrnaté vlasy, tučné tváře.

Tuším, že jí tehdy nějaký štěk dali. Neselhala, ale neoslnila. Nervózní nebyla.

„Já věděl, že to nepoznáte!“ prohlásil s úsměškem Jindra Zelí a odvedl ji.

Nakonec se dostala do XYZetu, malého, kdysi experimentálního, dnes už skálopevně mumifikovaného divadla. Ukázalo se, že má sluch a zpívá, hlas se pohyboval ve výškách s disciplinovanou jistotou trapezisty v kupoli šapita.

Divadélko mělo své publikum, které se nadšeně chlámalo při prostých žertech a říkalo:

„Tihle si aspoň na nic nehrají!“

Objevila se v takových těch správných filmech pro lid a získala pověst drastické prsaté komindy.

A ta by u nás měla hrát Kordélii?

Dnes už Jindra Zelí epizody nehraje. Prý za ni dal divadlu pořádný balík. A přinesl ho až na stůl ředitelny a nechal jej tam i s aktovkou z buvolí kůže. Ne v igelitce, to dá rozum.

Šimon je ovšem mladý a Jindru Zelí neznal. Krátce poté, co nastoupil do funkce, zaklepal mu někdo na dveře kanceláře.

„Já jsem, pane řediteli, nějaký Zelenopolský a přináším vám peníze.“

Před ním stál draze oblečený a přesto jaksi umaštěný čtverhranný šantala. Šimona napadlo, že za ním přichází báječný Švejk. Tenhle chlap by ho mohl hrát.

„Švejka by měl hrát dědek,“ hlásal přece už na škole, „tím to celé dostane jiný rozměr…“

Tenhle by ovšem nesnesl záběr zblízka. Kamera na detail a oči plné dětské úzkosti. Hrušínský měl v tom filmu oči strašně nevinné…

Nebo by to právě bylo to zajímavé? To žádoucí odlišení?

Šimon mu podal ruku a Zelí mu podal tu aktovku.

„Pro divadlo. Pro vás, pro divadlo.“

Šimon povytáhl obočí. Držel ji a chvilku mu trvalo, než ji s lehkým odkašláním odložil na stůl. Připadal si pitomě.

Divadlo zajisté potřebuje sponzory. Sponzoring je normální věc, štědrý sponzor je sen každého provozního ředitele.

Pokud byl tohle sponzor, byl jaksi netypický. Neměl firemní kulturu. Z náprsní kapsy vytáhl pěkně pracovanou rytou placatku s kalíškem.

„To je, prosím, sedmiletý, VSOP, z oblasti Petite Champagne. Výtečný do kávy.“

„Hm,“ řekl Šimon a zmobilizoval v sobě sebejistotu. Nějak mu tála.

„Ochutnejte, já už nemůžu. Játra.“

Zelená očička pod křovinatým obočím hleděla na Šimona tak prosebně, že se napřed napil a lekl se až pak. Třeba tě chce otrávit, blesklo mu hlavou. Vyhoď ho.

„Jenomže mám přání.“

„Ano?“ udělal Šimon.

„Vy máte zřejmě v úmyslu inscenovat Krále Leara.“

„Jak to víte?“ řekl Šimon a pokusil se, aby to znělo dvojznačně a mírně nadřazeně.

Muž sáhl po aktovce a rozevřel ji. Byly v ní samé peníze, tisíckrát obehraný záběr z detektivek.

„Nastupujete a potřebujete klasický reprezentativní titul,“ řekl, přitáhl si židli a posadil se.

„Prosím, posaďte se,“ řekl Šimon a sedl si proti němu.

„Kordélii bude hrát má dcera. Samozřejmě ji znáte, Vlastimila Grünefelderová, její matka trvala na původní podobě našeho jména…“

Představa, že mu něžnou Kordélii bude tvárnit středně mladá kominda z pohádek k popukání, byla pro Šimona tak nehorázná, že na pána před sebou jenom vytřeštil oči.

Tím mu ovšem poskytl čas. Jindra Zelí se nadechl a začal.

„Pro vás je to bez rizika, i kdyby byla má dcera jen věšák na šaty. Kordélie je slavná role, to ano, ale v celé hře má jen dva výstupy, pár vět! Je to štěk. Ale moje dcera není žádný věšák na šaty! Ona je Kordélie, víte? Je stvořená pro tu roli! A musí ji hrát teď, to už se nedá odkládat, to už je pro ni poslední zvonění! Oni to nevidí, nevědí to, nikomu to pořád ne a nebleskne – já tomu sám nevěřil, čekal jsem, až to někomu dojde, jaká je herečka, ale ne! Vy mi samozřejmě nevěříte, myslíte, že mluvím z cesty. To nevadí, já vás chápu, máte v hlavě jiné věci! Máte svoji koncepci! – Máte ji snad, ne?“

Přerušil ten naléhavý proud, jen aby na něho podezíravě pohlédl.

„Stojíte o tu inscenaci? Veliký výpravný Shakespeare na střední pražské scéně? Parádní tvůrčí dobrodružství, ne?“

Polykáš mě jak hroznýš, pomyslel si Šimon. Třeba v tom koňaku něco bylo… Představil si králíka, který roztahuje všechny čtyři a marně se drápky vzpírá mocným stahům hladkých svalů.

„A mně to za ty peníze stojí. Mně to stojí za víc, mně to stojí za všechny peníze. To je pro mě veliké štěstí, že se dá za peníze konečně koupit něco pořádného!“

Ten chlap to říkal naléhavě a tiše, v koutku mu vyskočila a praskla bublinka slin. Fuj, nechutné. Jaké mají hroznýši sliny?

Sponzor je divadla sloup. Zaplatí a divadlo mu za to poděkuje v programu, pozve ho na premiéru... Když zaplatí víc, octne se jeho jméno třeba i na ubrouscích v bufetu a na toaletním papíru. Když zaplatí hodně moc, poprosí možná direktor první milovnici, aby si je dala pro dobro divadla vytetovat na čelo.

Podobné nabídky se jistě objevují a slušný divadelní ředitel je slušně a obratně... no samozřejmě, odmítne! Řádný sponzor podporuje umění a důvěřuje umělcům, jiné podmínky si neklade.

Nevím, jak dlouho trvalo, než se ti dva dohodli na smlouvě o sponzoringu. Nebyla ovšem zrovna klasická. Peníze připadnou divadlu pouze za podmínky, že se jméno Zelenopolský nikde veřejně neobjeví. Dárce si sumu řádně odečte z daní, ale veškerou publicitu si zakazuje! Až se novináři podiví – což oni mívají ve zvyku:

„Taková nákladná inscenace! A máte na ni zdroje?“ odpoví divadlo důstojně:

„Máme. Máme zdroje.“

Dneska je první čtená.

Proč sis ho vybral?

Paměť je někdy zábavná věc.

Postelové řeči.