Černý stín, z nějž jsou ve tmě vidět pouze bělma vypoulených očí, se bezúspěšně pokouší výpadem prorazit kruhovou obranu, sledován Cimmeřanovým ostřím nabíhá na starou fintu a s rozťatým břichem, z nějž se řinou vnitřnosti, se kácí na záda a přitom ještě stále vztekle cení špičaté bílé zuby...

Conan odrážel údery, které na něho pršely ze všech stran; tu a tam sekl či probodl příliš zbrkle se řítícího divocha a přitom se mu mihlo hlavou, jestli se v zemi mrtvých nachází podobné místo pro muže, kteří celý život jen bojovali: neprůhledná tma, klamné záblesky uhasínajícího ohně a démoni, vylézající o překot jeden přes druhého hnaní jedinou myšlenkou – srazit, zadupat, rozervat na kusy... U Croma, copak se sem skutečně seběhl celý Darfar? Kolik jich ještě bude?

Eric Lanser

a

Černý labyrint

Copyright© 1997 by Eric Lanser

Copyright© 2011 for the Czech edition by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2001 for the Czech translation by Eva Zachodilová

Copyright© 2001 Cover and Illustrations by Alois Křesala, Maps by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-21-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-25-9 (ePUB)

Prolog:

Západní oceán, paluba Vagabunda

1 Kordava, hlavní msto Zingary

2 Kordava, hlavní msto Zingary (pokračování)

3 Kordava, hlavní msto Zingary (dokončení)

4 Pobřeží Stygie

5 Stygie a Darfar

6 Darfar, pevnost Ksolo a podzemí

7 Labyrint

8 Labyrint (pokračování)

9 Labyrint (dokončení)

10 Darfar

11 Pobřeží Stygie

Epilog:

Západní oceán, paluba Vagabunda

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Prolog:

Západní oceán, paluba Vagabunda

Menší dvoustěžník pomalu plul podél pobřeží Argosu, poháněn slabým východním větrem. Včerejší bouře, zuřící nad Západním oceánem, po sobě zanechala táhlé pravidelné vlny, které plavně pohupovaly lodí nahoru a dolů. Moře bylo plné špíny a trosek – polámaných větví stromů, trsů chaluh, urvaných ode dna, jež vytvářely na šedozelené hladině rudohnědé skvrny, rozlámané desky, snad pozůstatky z domů na pobřeží nebo z lodí, které bouři neodolaly.

Plachetnice měla více štěstí, i když i na ní byly vidět známky řádění živlů – nenadálý poryv vichru serval horní plachty, zuřící vlny rozbily silné slídové tabulky záďových lamp a také vylomily několik prken z nadpalubí, na trhlinách byly vidět narychlo přidělané záplaty. Loď, která vyvázla z běsnících vln, s trupem díky škodám vzniklým za bouře hluboko ponořeným, spěšně mířila k přístavu.

Podle plavného obrysu boků, vysoko zvednuté přídě, kdysi ozdobené pozlacenými vyřezávanými prstenci, a hlavně dvou poměrně vysokých stěžňů, se dalo určit, že jde o karak postavený v loděnicích Zingary. Jemu podobné se stále častěji objevovaly na mořích a nenápadně začaly nahrazovat obvyklé rozměrnější galéry. Rychlé a hbité karaky nyní neustále křižovaly mezi přístavy čtyř přímořských zemí. Jejich jedinou slabinou bylo bezvětří. Nevelké lodě se okamžitě proměnily v mouchy uvízlé v lepu a musely trpělivě vyčkávat, až se hněv nebes utiší. Nestávalo se to často, protože i slabší vítr se dal s trochou štěstí vždycky zachytit do některé z mnoha plachet. 

Nové lodě ocenili po zásluze nejen kupci, přišly vhod i obyvatelům Baračských ostrovů. Ačkoli karak nemohl vzít na palubu tolik mužů jako dlouhá galéra, žádná jiná loď se mu nemohla vyrovnat, když bylo třeba bleskurychle zaútočit či vyklidit bojiště, ani v možnosti přikrást se nocí k nic netušící osadě nebo na břeh vytažené kupecké lodi a zrovna tak se nepozorovaně ztratit na moři. Masivní bronzové klouny na přídích galér sice mohly lehce prorazit tenké trupy karaků, jenže jakou námahu museli vynaložit veslaři galéry, než se jim podařilo rozhýbat jejich neohrabané plavidlo, a za tu dobu karak stihl několikrát změnit kurs a případně i galéru, křečovitě bijící vesly, dokola obeplout.

Nad zádí tohoto korábu však nevlála zlověstná rudá vlajka, znak příslušnosti k Rudému bratrstvu svobodných Baračských ostrovů, jež vzbuzovala děs všech kupců od pobřeží Černých království až po Zingaru. Ze silně vybledlých písmen, namalovaných kdysi dávno bílou barvou na tmavá prkna, se skládalo jméno lodi – Vagabund.

Vítr a vlny udělaly své – název lodi byl téměř nezřetelný a po jménu mateřského přístavu, uvedeného pod ním, zbylo jen několik nerozluštitelných znaků. Všechny tyto podrobnosti, včetně šedomodrého odstínu barvy plachet, splývajících s nebem i vodou, by u kapitánů lodí, které by se s ní potkaly, okamžitě vyvolaly neblahé tušení... Jenže moře bylo prázdné, jako v dobách, kdy se země a voda od sebe teprve oddělily.

Paluba karaku nesla známky boje s vichřicí – potrhané plachty a rozpletená lana. Soudek, utržený ze závěsu, se kutálel ze strany na stranu a občas v něm zašplouchalo. Na hromadě pytlů se rozvalovalo několik mužů a soudě podle hromového chrápání je mohlo probudit, pouze kdyby na ně zaútočila námořní flotila v plné sestavě nebo nastal konec světa. Strážnému v koši poklesávala hlava, zjevně si se svými povinnostmi příliš hlavu nelámal, čas od času se však přece jen probral, přejel otupělýma očima prázdný obzor a znovu zadřímal.

Ale byli i takoví, kteří po minulé nepokojné noci oči nezamhouřili, třeba ti dva, kteří se usadili na přední palubě. Plochá střecha kajuty posádky, mírně vystupující nad mokrá prkna paluby, byla zakryta několika ledabyle pohozenými kůžemi. Přes ně byl přehozen kus pronikavě žlutého sametu a na něm seděla se skrčenýma nohama černovlasá a černooká dívka s hrdým a umíněným výrazem v hezké tváři, zahalená proti poryvům svěžího větru do kožešinového pláště.

Nalíčená ústa, podmalované oči a množství šperků krásky dávaly tušit, že patří spíš do prostor paláců  Kordavy, než na loď neurčitého původu, pocuchanou bouří. Jen jediná dlouhá pohupující se náušnice s rudými kapkami rubínů by stačila chudé rodině na rok bezstarostného života. Dívka zamračeně hleděla na vzdálený obzor, zatažený nízkými šedými mraky, jako by jej vinila ze všech svých běd, přítomných, minulých i budoucích.

Její společník – menší a hubený, podobný malému prohnanému dravci, tchoři nebo lasičce – seděl vzadu za kráskou, opíral se o stěžeň a probíral se strunami nástroje s dlouhým hmatníkem a okrouhlou horní deskou. Přitom si pobrukoval pod nos nějakou písničku. Dívka trochu pootočila hlavu a zaposlouchala se.

Jak rozkoše jarního plání 

čeká list, jarem probuzený,

tak nehasnoucí žár touhy

zdá se milému osudem určený.

„Zmlkni,“ zamumlalo děvče nespokojeně. „Už mě omrzely ty tvoje nesmyslné balady. Nemají rytmus a jako obvykle ani rým..., když už chceš týrat cizí uši, běž něco zazpívat Sigurdovi.“

Mládeneček udělal kukuč, jako že nic neslyší, a spustil hlasitěji:

Kroužily kolem něj černé stíny,

černé tlamy zakalily ukrutné meče,

krev tekla jako voda...,

leč láska silnější je smrti,

propasti se vyrvala a zlé čáry smrti porazila,

aby na jeho zavolání přišla.

„Zmlkneš už konečně?“ zahartusilo děvče dopáleně a obrátilo se k němu.

„Copak, tobě se to nelíbí?“ zeptal se pěvec nevinným hláskem a odložil nástroj.

„Nelíbí!“

Odvrátila se s ohrnutými rty a její vzhled dával najevo, že nehodlá v hovoru pokračovat.

„Stalo se to před deseti lety,“ poznamenal smířlivě mládenec. „Nebo ještě dřív. Kdo ví, jak to bylo ve skutečnosti a jak to dopadlo...? Proč se zlobíš, Sancho? Kvůli té bouřce? Copak jsme takových přežili málo? Moc nechybělo, abychom se utopili! Zakrátko přijedeme do Kordavy...“

„Všechno už mě omrzelo,“ řekla zasmušile Sancha. „Moře mi připadá jako škopek bez dna a ta banda hrdlořezů, co se každý večer zpíjejí do němoty...“

„Cetky, zlato, překrásné kamínky,“ vpadl pohotově do rozdurděného hlasu dívky její společník, „a barbar, který tě zahrnuje hromadami toho všeho, ale také se umí napít a... Za co?“

Během řeči se nenápadně odsunul dozadu, takže Sanchina trestající ruka minula cíl.

„...a jen co doplujeme do přístavu, okamžitě poběžíš do nejbližšího Mithrova chrámu a vymodlíš si, abys odolávala světskými pokušením, že, Sancho?“ posměšně zamrkal na děvče pobledlé vzteky. Jen úplný sebevrah by škádlil kapitánovu družku, ale pokud šly tyhle žertíky mimo něj...

„Jsi hnusný had, Vajde,“ procedila Sancha vztekle skrze zuby, „a máš místo jazyku žihadlo.“

„To je lež!“ ohradil se Vajd. „Mám ti ho ukázat?“

„Víš co?“ a Sancha mu podrobně, i když ne zrovna slušně, vysvětlila, kam mají jít povaleči, kteří si moc dovolují. Jak bylo slyšet, korzárské výrazy ovládala mistrně, urozený původ tu nehrál roli. Vajd s předstíraným pohoršením zamrkal, když vyslechl toto „horoucí vyznání“, a svatouškovsky namítl: „Promiň, ale počestné dívky takové výrazy nepoužívají...“

„Tak si běž nějakou najít!“ zavřískla Sancha, odvrátila se a zahalila do pláště málem i s hlavou.

Tohle už vypadalo vážně, škádlením rozdrážděné děvče by si mohlo stěžovat kapitánovi a jeho ruka byla pádná...

„Sancho,“ ozval se medovým hlasem Vajd. „Sancho! To jsem nechtěl, čestné slovo...“

„Neotravuj, žvanile,“ odsekla hluše.

„Dobrá, jsem žvanil,“ souhlasil pohotově Vajd. „Už se nezlobíš? Chceš, složím pro tebe serenádu? Sancho...“

„Nech toho, ty šašku!“ řekla už mírněji Sancha. „Raději už zmiz.“

„Jak si přeješ...,“ Vajd sklouzl ze sametového přehozu a vzal si nástroj. Oddechl si, nebezpečí bylo zažehnáno. Ještě že to tak skončilo. Musí si dávat pozor na hubu. Kdo ví, jestli včerejší bouře náhodou neodnesla spolu s plachtami i Sanchin smysl pro humor. Ale vždyť zase nic tak strašného neřekl, když si to teď rozebírá. Jenže kapitána by to nezajímalo... mám se schovat? Jenže kde, na malém karaku?

Vajd kráčel po palubě, překračoval rozházená lana a útržky výstroje, nahlédl do tmavého otvoru průlezu do podpalubí, odkud se neslo chrápání, a přiblížil se ke dveřím kapitánovy kajuty. Rozhlédl se a přiložil ucho ke štěrbině mezi prolamovanými veřejemi. Nic neslyšel, ale nebylo divu, včera si všichni pěkně užili, takže i nezdolný kapitán tvrdě spí. Možná právě proto je Sancha tak dopálená? Ohlédl se po ní, ale seděla nehybně jako předtím, podobala se sošce z černého kouřového kamene a nevšímala si ho. 

Povzdechl si nad svým nelehkým osudem a vyškrábal se po úzkém schodišti s příkrými stupni na záď.

„Už zase?“zeptal se jízlivě kormidelník, zrzavý a zarostlý Vaniřan Sigurd. Bůh ví, jaké větry ho zavály sem, na Jižní pobřeží. Než se stal kormidelníkem na Vagabundovi, pobýval na Baračských ostrovech a velel lodi, která ztroskotala u zlověstného Bezejmenného ostrova. Tam se také seznámil s posádkou karaku, který ztroskotance vzal na palubu. „Dovedeš si představit, co s tebou kapitán udělá, až si mu ta jeho zingarská kočička postěžuje?“

„Vím, namotá mi střeva na uši.“ Vajd si vzpomněl na oblíbenou kapitánovu průpovídku a otřásl se při pomyšlení, jak by to vypadalo ve skutečnosti. „Nebo mi vyrve játra a přinutí mě je sníst. Nebo je sní sám, jestli mu je Sancha opeče na olivovém oleji.“

„Tak vidíš.“ Sigurd lehce pohnul kormidelním kolem, jehož lesklé měděné rukojeti byly vyhlazeny dotyky mnoha dlaní. „Tohle sice není místo pro ženy, ale musel ses na ni vytahovat, Krysáčku?“

„Máš pravdu,“ souhlasil Vajd, „dostals mě. Můžu si tu sednout?“

„Sedni,“ přikývl Sigurd, „a dýchej, dokud můžeš.“

Vajd se posadil k vyřezávanému zábradlí, ohraničujícímu zadní palubu, a zahleděl se dolů na vlny, které se pomalu zvedaly a zanechávaly za lodí zpěněnou brázdu. Vítr zesiloval, mračna zahalující celou oblohu se postupně roztrhala, na hladině se zableskly sluneční paprsky a daleko na obzoru se ukázal sotva znatelný tenký černý pásek pobřeží.

„Sigurde!“

„Co zase chceš?“ ozval se nabručeně kormidelník.

„Za jak dlouho připlujeme do Kordavy?“

„Jestli se nezmění vítr a cestou nikoho nepotkáme, jsme tam tak za dva dny.“

„Hm...,“ zadumaně protáhl Vajd, „tak už za dva dny...“

1 Kordava, hlavní msto Zingary

Vajd, kterému od jeho příchodu na Vagabunda přezdívali Krysáček, pocházel z Tauranu. Alespoň jeho matka tvrdila, že se v té provincii Aquilonie narodila a později se přestěhovala do Kordavy. To jí Vajd celkem ochotně věřil, ačkoliv matinka Akma jinak vedla nesmyslné řeči, většinou když se dostala k penězům a k pití. Poslouchat ji, jak se nestala aquilonskou královnou jenom díky nedorozumění a jak musela s bolestí opustit své zaměstnání, bylo ztrátou času.

Vajd nevěřícně funěl, když naslouchal plačtivým výlevům podnapilé matky o tom, jak jí zničili život a kariéru. Kdysi snad mohla být Akma krásná, ale s léty ztloustla, zpustla a stala se jednou z mnoha pouličních ženštin Kordavy. Nejvíc Vajda udivovalo, že matka nachází zákazníky poměrně často. Jak je vidět, lidský vkus je skutečně různý... nebo nenáročný.

Který rošťák byl jeho otcem, to Vajd nevěděl, a všechny pokusy zjistit u matky, kdo ji obdařil tímto dárkem, končily vodopádem slz a stížností na osud. Nakonec se smířil s tím, že jeho původ zůstane zahalen tajemstvím. Nakašlat na to! Nikdo z matčiných „přátel“ by stejně nebyl nadšen bohové vědí odkud náhle objevenou ratolestí.

Vajdovi se stala rodinou Kordava se svými úzkými uličkami, vydlážděnými hrubými žulovými deskami, přístavišti a loděnicemi, zabírajícími břehy podél zálivu i ústí Černé řeky, Mořskou tržnicí, rozlehlou a šumící celý den, loděmi ze všech zemí Jižního pobřeží a velkolepým královským hradem na skalách nad městem. Skupinky dětí se proháněly po dlouhých přístavních můstcích, nechávaly se najímat na vykládku zboží z připlouvajících lodí, mistrně uřezávaly váčky s penězi zevlounům v davu a nepřemýšlely o tom, co bude zítra.

V patnácti si Vajd vysloužil přezdívku „veršotepec“, nikdo z přístavních výrostků neuměl tak rychle skládat zábavné, i když nepříliš slušné verše o všem, co jeho oči viděly. Tato záliba se ukázala jako výnosná, protože obzvlášť vydařené básničky se daly prodat námořníkům, kteří se rozhodli překvapit své přítelkyně. Jednou si u něj objednala verše i skupina mladých dvořanů a jeden z nich mu za odměnu věnoval starou violu. Už vzhled nástroje vypovídal o jeho věku, ale přes dvě chybějící struny a popraskaný a napůl sloupaný lak to byla skutečná viola a Vajd se okamžitě pokusil vylepšit hudebním doprovodem svou produkci. Během tří let si ho majitelé přístavních hospůdek a krčem nadšeně najímali, aby obveselil jejich hosty a zákazníky, bezpochyby proto, že při dobré hudbě a písničce se lépe jí a pije, což přispívá k tržbě podniku a zákazníci jsou pak uznalejší.

Poslední tři nebo čtyři měsíce se Vajd staral o zábavu v krčmě Bezedná bečka, kousek od Nového přístavu. Jenže buď byl rok neúspěšný, nebo piráti z Baračských ostrovů řádili víc než obvykle – dříve přeplněná a hlučící Bečka byla stále častěji prázdná a Vajd už začal uvažovat, že odejde jinam. Jednou večer se už chystal majiteli říci, že odejde, umění je sice umění, ale i žaludek potřebuje svoje. Vešel s tím úmyslem do nízké, začouzené a pachem připáleného tuku prosycené krčmy, kde ho uvítal hlasitý povyk návštěvníků, pištivý smích dívek a vykulený utahaný majitel, který s nedůvěřivým úžasem zašeptal: „Dalaio a jeho posádka! Honem jim něco zahraj, než se všichni rozprchnou!“ O Dalaiovi, kapitánovi lodi Královna jihu, člověku, který podle řečí zbohatl díky nájezdům a pirátství, Vajd už slyšel, ale nikdy ho neviděl. V současnosti, jak se říkalo, Dalaio přísahal věrnost zingarské koruně, ale dalo se mu věřit? Vždyť ještě nedávno nad Královnou vlála vlajka Rudého bratrstva, pronásledovaly ji všechny válečné galéry Argosu a Zingary a teď – prosím... Copak se asi semlelo v Baračském souostroví, že si Dalaio tak pospíšil odvézt odtamtud svůj drahocenný zadek?

Vajd se s hlavou plnou otázek prodíral mezi hosty, mířil ke svému místu, prázdnému soudku na malém dřevěném pódiu u dveří do kuchyně, a překračoval při tom natažené nohy návštěvníků, kteří přebrali vína. Pohodlně se posadil, přelétl pohledem piráty v hospodě, zkroušeně si povzdechl „to jsem dopadl“, dotáhl povolenou strunu a polohlasně začal zpívat jednu z nejoblíbenějších písniček v Kordavě: „Co nám dává moře – cizí hoře, dává nám svobodu – cestu k východu...“ Pokoušet se překřičet hosty Bečky bylo úplně zbytečné, Vajd ze zkušenosti věděl, že jejich hlavám, zamlženým červeným zingarským vínem, postupně dojde odlišný zvuk a po nějaké době zpozorní... teprve potom se začnou sypat penízky, jestli se jim zpěv hudebníka zalíbí.

Zanedlouho se to stalo a nesourodý, místy falešný sbor nadšeně hulákal táhlý starý popěvek o hloupém bocmanovi a jeho mladé, nesmírně milování chtivé ženě. Ve velkém hliněném džbánku na pivo, přichystaném pro tento účel, rostla hromádka mincí, vřava narůstala, ze všech stran na zpěváka pokřikovali názvy známých i méně známých písniček a čas se podle velké svíčky, sloužící jako časomíra, nachýlil k půlnoci. Vajd už částečně ochraptěl, bříška prstů na levé ruce měl sedřená do krve a začal uvažovat, že by to pro dnešek mohlo stačit. Je načase zmizet, než se podnapilí námořníci začnou věnovat své oblíbené zábavě – rozbíjení hospody. Že zábava skončí pořádnou rvačkou, to bylo víc než jisté, příliš mnoho džbánků a soudků bylo vypito.

„To už je všechno!“ S těmi slovy seskočil ze soudku, sebral řádně těžký džbánek a koukal po hostinském, mohl by mu dát něco zakousnout, skrblík... „Až zítra, zítra! Ne, děkuji!“ To patřilo skupince ochmelků, kteří si s ním chtěli připít, i když už se jim jazyky pěkně pletly. „Přeji všem příjemný večer!“

Nastavené nohy si všiml příliš pozdě, až když o ni zakopl a natáhl se na zaplivanou a vínem politou podlahu. Několik mincí vylétlo ze džbánku, který Vajd nepustil ani v pádu, a s cinkotem se zakutálelo někam pod stoly.

„Už to začíná,“ pomyslel si dopáleně, když vstával a ohlížel se. „Věděl jsem, že se něco semele. A zrovna mně... Co teď? Můžu odejít?“

Vyčítavě pohlédl na společnost, nadšeně řvoucí nad povedeným žertíkem, nikdo mu však nevěnoval pozornost. Jeden z nich, muž se zahnutým nosem, bohatě oblečený – na zdejší poměry až příliš bohatě, pomyslel si Vajd – s pronikavě výskajícím děvčetem na klíně, zpěváka posměvačně oslovil: „Snad ses neurazil?“

„Ne,“ utrousil Vajda a koukal, kde nechal tesař díru.

„Zdálo se mi...,“ začal muž, ale byl přerušen svými společníky: „Ať spustí, kapitáne!“

„No potěš, tak to je Dalaio, zdá se, že mám neuvěřitelnou smůlu,“ prolétlo Vajdovi hlavou.

„Jak vidíš,“ řekl Dalaio strojeně omlouvavým hlasem, „mým lidem se líbíš...“ Ledabyle zatřepal prsty ruky ve vzduchu, takže si Vajd závistivě všiml duhového lesku drahokamů v množství prstenů.

„Neodmítej jejich malou prosbičku...“

Dalaio byl posledním z lidí v Kordavě, s nímž by si chtěl někdo něco začít, ale Vajd byl unavený a neměl ani tu nejmenší chuť hrát tomuhle lumpovi a jeho kumpánům.

„Já chci také poslouchat,“ řeklo rozmarně děvče. „Ať hraje, drahoušku!“

„Pane, prosím za prominutí, ale odcházím.“ Vajd opatrně udělal krok dozadu a v duchu nadával, co se to na něj zase řítí. „Přijďte zítra...“

„Jakže?“ otázal se chladně Dalaio. „Řekl bych, že zůstaneš tady.“

„Ale já ne,“ odsekl Vajd při pokusu obejít stůl a přiskočit ke dveřím. Neúspěšně, jeden z kumpánů kapitána Královny jihu se zvedl z lavice a železným stiskem podobným přísavce chobotnice ho uchopil za rukáv. Zpěvák sebou škubl, ozvalo se rupnutí trhané látky, ale setřást dotěrného piráta se mu nepodařilo. Vajd si v duchu vynadal, že se spoléhal na klidný večer a nevzal si s sebou svůj kinžál, takové opomenutí bývá osudné, protože v Kordavě není skoro žádný večer klidný. Udeřil tvrdě pěstí kymácejícího se námořníka. Pomohlo to, prsty držící rukáv povolily a korzár se s hlasitým heknutím a pokusem o nadávku sesunul na podlahu.

„Takže,“ pozvedl obočí Dalaio, „jak se zdá, nestojíš o to, abychom tě zdržovali? Jak myslíš...“

Ještě než se Dalaiovi hrdlořezové stačili zvednout od stolu, Vajd se vrhl k východu. Nepočítal však s tím, že všichni hosté v Bečce nejsou namol a někteří si všimli, co se děje u kapitánova stolu. Když se nejvyšší možnou rychlostí prodíral ke dveřím, narazil na piráta, připraveného ho chytit, uskočil stranou, dupl na něčí nohu, uhnul před džbánkem, mířícím na jeho hlavu, a vrazil do zad dalšího námořníka z Královny jihu. Tady jeho útěk skončil. Majitel jako skála tvrdých zad se pootočil a uštědřil Vajdovi takovou ránu do čelisti, že zpěvák odletěl bokem a narazil zátylkem na roubenou stěnu. Měl pocit, že mu po hlavě běží stádo zdivočelých koní a přes jejich dusot zaslechl neznámý hluboký hlas:

„Nech toho kluka na pokoji. Řekl jasně, že odchází.“

Vajd se pokusil prohlédnout skrze narůžovělou mlhu před očima a spatřil obrys člověka, který se zvedl z lavice na vzdálenějším konci krčmy. Vzpomněl si na skupinku tří nebo čtyř mužů, kteří přišli do hospody později, sedli si odděleně, objednali si červené argoské pro začátek a začali pořádat hromady přineseného jídla. Teď jeden z nich vstal a Vajd, ležící na zemi, by přísahal, že se neznámý opírá hlavou o nízký zakouřený strop. Hlasy k němu doléhaly jakoby přes tlustou vrstvu vody a dost obtížně vnímal, o čem se mluví.

„Jen jsem ho požádal, aby pobavil mé přátele,“ zazněl nadutý Dalaiův hlas.

„Tak to byla žádost?“ předl hluboký hlas neznámého. „Mně to spíš připadalo, jako by ti tvoji zabijáci chtěli z kluka nadělat sekanou.“

„To se ti opravdu jen zdálo, příteli.“ V ledovém hlasu kapitána Královny jihu zaznívaly náznaky pečlivě skrývaného znepokojení.

„S prašivými psy se nepřátelím.“ Od stolu společníků neznámého zazněl hlučný smích.

„Jak mám vědět, koho sbíráš ze škarpy?“ Prašivého psa Dalaio kupodivu přešel mlčením. „To je tvůj přítel?“

„Vidím ho poprvé v životě.“

Vajdovi se v hlavě trochu rozjasnilo, ale jediná myšlenka, která v ní zůstala, byla: „Co nejrychleji uteč!“ Namáhavě se postavil, zachytával se přitom stěny a kymácivým krokem mořského vlka po dlouhé plavbě se vypotácel z Bezedné bečky na ulici, zanechávaje v ní tlupu opilců i Dalaia v hádce s neznámými. Uvědomoval si, že v krčmě něco zapomněl, něco důležitého, ale vrátit se neodvážil.

Motal se ulicí notnou chvíli, ale naštěstí nenarazil na noční hlídky, patrolující v přístavních čtvrtích. Tak dorazil k tiše zurčící fontáně, postavené poblíž domu nějakého boháče. Strčil bolavou hlavu pod pramínek, vytékající z huby kamenné ryby, a pomyslel si, že ani všichni démoni tmy společně s otcem noci Setem ho nepřinutí vrátit se do té třikrát proklaté hospody. Ani za nic! Život je mu milejší!

Po chvíli potřásl hlavou, ujistil se, že má všechny zuby na svých místech, a přihladil si mokré kaštanové vlasy... Něco mu ale stále chybělo, a když si konečně uvědomil co, tiše zaúpěl a sesunul se po zdi na dláždění ulice. Džbánek s výdělkem. Tři nebo čtyři dny bezstarostného života. Zapomněl džbánek, pro který tolik vytrpěl.

„Jsem já to ale balvan,“ počastoval se Vajd a tupě zíral před sebe, „Kdyby mi raději tu palici pitomou urazili. Džbánek plný peněz a já ho tam zapomenu!“

Nepamatoval si už, jak dlouho tu tak sedí a naslouchá monotónnímu pleskání vody do žulové nádržky, až si uvědomil, že před ním někdo stojí. V mihotavém světle olejové lampy zavěšené vysoko nad hlavou rozeznal pár obnošených holínek s okovanými špičkami. Namáhavě zvedl hlavu a uviděl nad sebou obrys vysoké postavy. Podle hlasu, který vzápětí zazněl, poznal neznámého z krčmy.

„Je to tvoje?“

Vedle Vajda dopadl na zem s tupým žuchnutím kožený váček, pevně převázaný silnou tkanicí. Zpěvák nemohl uvěřit vlastním očím. Natáhl ruku, dotkl se váčku a zvedl ho ze země. Příjemná tíha mu zaplnila dlaň, přes tenkou kůži cítil ostré hrany mincí.

„Dě-děkuju,“ vyrazil chraptivě. „Já... bylo mi zle... už jsem nemohl...“

„V pořádku,“ usmál se neznámý. „Chodit můžeš?“

„Můžu.“ Na důkaz svého tvrzení se Vajd postavil nepříliš jistě na nohy a drahocenný váček vstrčil do podpaží. Teprve teď pochopil, že ho zrak v krčmě nešálil – neznámý byl o dvě nebo o tři hlavy vyšší než on. Není divu, že dosahoval hlavou až po nízký strop Bečky. „Jdu do přístavu – a ty?“

Vysoký muž přikývl a dlouhými kroky vyrazil ulicí. Vajd se k němu připojil a v duchu se podivil, jak podivný cizinec kráčí zcela nehlučně. Ani zvuk kroků nebyl slyšet, pohyboval se jako stín. Zpěvák po očku pozoroval svého nečekaného společníka – oblečení bylo slušné, bez zbytečné parády, ne jako Dalaio, prakticky střižený oděv nevadil v pohybu, tvář s výraznými hrubými rysy, hříva černých vlasů... A ještě obrovský meč v pochvě na zádech, dlouhý málem jako sám Vajd. I když zacházet s ním muselo být pro tohoto obra hračkou.

Pod další lampou neznámý zvedl hlavu a zpěvák s údivem zjistil, že muž má světle modré oči, jaké se v zemích jihu nevídají. Odkud může být a kde se tady vzal?  Někde ho už musel vidět... Nebo ho slyšel? Ne, viděl. Jen si vzpomenout, kde...

„Jsem na místě.“ Neznámý se zastavil na kraji ulice, vedoucí k můstkům Nového přístavu. Vajd se rovněž zastavil a pohlédl na moře, lesknoucí se v mezerách mezi domy, zalité měsíčním svitem.

„Jak ti říkají, mrňousi?“ zeptal se náhle neznámý. To, jak řekl mrňousi, vyznělo lehce přezíravě, ne však urážlivě, a zpěvák pohotově odsekl: „Vajd. Už jsem si vzpomněl. Ty jsi z Vagabunda, královský korzár, Conan Cimmeřan, že?“

„Ano. Jaks to uhodl?“ zeptal se seveřan podezíravě.

„Kdo by tě neznal,“ odpověděl podle pravdy Vajd. Kdyby se mu tak nemotala hlava po té ráně, už v krčmě by poznal, s kým má tu čest. „Děkuji, že ses mě zastal. Dobrý vítr, kapitáne.“

Udělal sotva několik kroků, když se mu za zády ozvalo: „Co se čertíš? Počkej!“

Vajd strnul a opatrně se otočil. Netušil, co ho čeká. Z množství řečí, které o tomto zvláštním člověku slyšel, i když polovině z nich nevěřil, vyplývalo jedno – aby si každý pořádně rozmyslel zkřížit kapitánu Conanovi cestu nebo jen přitáhnout na sebe jeho pozornost. Vajd si teď najednou vzpomněl, co všechno vyprávěli upovídaní kupci nebo podnapilí námořníci v kordavské Mořské tržnici. Stojí přímo proti žijící legendě...

Cimmeřan se tady na jihu objevil před deseti lety. Od té doby se většina kupců zaklínala, že si někdo z bohů ztropil žert z nebohých smrtelníků, když dovolil, aby se na širém Západním oceánu setkaly dvě lodi – kupecká, spěchající s nákladem z Argosu do Shemu, na jejíž palubě prchal před argoskými úřady mladý žoldnéř z daleké severní země Cimmerie, – a Tygřice, patřící Shemitce Belit.

Na to, co vzešlo z tohoto setkání, nikdo z Jižního pobřeží hned tak nezapomene, to bude trvat ještě desítky let. Tygřice si našla svého lva. Tato dvojice, neznající slitování, přivedla na mizinu nejednoho kupce a zasadila tak rozkvétajícímu obchodu Jihu drtivý úder. Dokonce i baračští piráti se jí báli a Stygie (jen si představte) začala urychleně budovat mohutnou válečnou flotilu s jediným cílem – najít, dohonit a zničit Tygřici tak, aby z ní nezůstala ani jediná tříska.

Belit Stygijce nenáviděla – všechny a každého zvlášť. Mstila se jim za vypálenou rodnou vesnici, za vyvražděnou rodinu a blízké. Ani ji nemuseli dlouho hledat – se svým severským druhem se probila až do vzbouřené stygijské provincie Taia.  Společně vykonali věci, o nichž ani pověsti nevyprávěly. Všichni, kteří o řádění dvojice jen něco zaslechli, údivem rozhazovali rukama, obraceli oči v sloup a vzrušeně povykovali.

Pak náhle Tygřice zmizela. Někteří tvrdili, že loď odplula k pobřeží Černých království, kde si Shemitka s Cimmeřanem vybudovali vlastní říši, jiní, že se loď potopila během zimních bouří, a další zasvěceně tvrdili, že Tygřice našla svého přemožitele, když se sám Set rozhodl potrestat dvojici smrtelníků, která se nebojí nikoho a ničeho. V každém případě se ale zlověstná loď s vyřezávanou hlavou tygřice na přídi nikde neukázala a mnozí si ulehčeně oddechli, že už se neobjeví nikdy.

Zmýlili se. Asi za tři nebo čtyři roky se seveřan znenadání objevil, přišel s plnými kapsami zlata odněkud z východu, snad ze vzdáleného Turanu či ještě vzdálenější Khitáje nebo Vendhyje, a zamířil hned na Baračské ostrovy. Zanedlouho velel galéře, nazvané na počest své bývalé družky také Tygřice, shromáždil pod své velení tlupu pěkně divokých chlapů a znovu vyplul na Západní oceán. Tehdy se také konečně objasnilo, kam se poděla nezkrotná Belit. Zahynula i se svou posádkou, když šílená dvojice hledala u jedovaté řeky Zargheby ve zříceninách neznámého města starý poklad...

Druhá Tygřice se ukázala být důstojnou nástupkyní první a kletby oloupených kupců se na ni sypaly stejnou měrou. Ale i tato loď zmizela v bouři nebývalé síly, která přišla ze severu a prohnala se nad oceánem podobna hněvu bohů dalekých půlnočních zemí. V přímořských městech se potají šeptalo, že vichr nebyl přirozený, seslali ho prý vražední mágové. Ať už to byla pravda nebo ne, brzy se ukázalo, že Tygřice ztroskotala na ostrých pobřežních útesech jednoho z mnoha ostrůvků. Ve čtyřech přímořských královstvích opět děkovali bohům a znovu se ukázalo, že si z nich bohové vystřelili... I když si kupci stěžovat nemuseli, pět let si odpočinuli a spokojeně obchodovali, dokud bývalý kapitán Tygřice znovu nenapadl jižní pobřeží... Cimmeřan se zpočátku znovu ukázal na Baračských ostrovech, ale s někým se tam nepohodl, což při jeho povaze a pohledu na život nebylo nic divného, a tak se vydal hledat štěstí jinam...

Našel je u zingarských břehů, kde kotvíval karak Vagabund, patřící svobodnému korzárovi. Zaporavo nepatřil ani k Rudému bratrstvu ani ke společenství královských korzárů zingarské koruny. Ani ne za měsíc došlo k výměně kapitána. Předešlý zůstal jako potrava pro mrchožrouty na vzdáleném jižním ostrově, nezaznamenaném na mapách Západního oceánu. Málokterý odvážlivec se vydal tak daleko. Vagabund se ale do Kordavy vrátil, nový kapitán se dohodl na rozumném dělení kořisti s korunou a výměnou získal právo kotvit v jednom z nejlepších přístavů jihu a patent „královského korzára“.

Asi před čtyřmi nebo pěti měsíci se Vagabund i se svým kapitánem zcela nepochopitelně ocitl ve středu podivných a záhadných událostí odehrávajících se na královském dvoře. Většinou byly spojeny s osobou královské princezny Chabely, říkalo se, že hlavně kvůli jejímu neuskutečněnému sňatku. Jak to však bylo ve skutečnosti, zůstalo zahaleno rouškou tajemství a střeženo pod sedmi pečetěmi... Karak jako dříve vyplouval na moře, tři čtvrtiny lupu končily ve sklepeních královského hradu a všechno bylo jako dříve. Nebo skoro jako dříve.

„Mluvil jsem s tebou,“ zaduněl znovu Conanův hlas.

„Slyším tě, kapitáne,“ trhl hlavou Vajd, jako by se právě probudil.

„Byls už na moři?“

„Dvakrát, v Argosu.“ Byla to pravda, zpěvák skutečně byl v Messantii s kupeckými loděmi. Ovšem o tom, že to v jednom případě bylo nedobrovolně (naskočil na poslední chvíli na odplouvající loď, aby se zachránil před sluhy rozzuřeného shemitského kupce, kterému před chvílí ušmikl notně nacpaný váček) se raději nezmínil. „Proč?“

„Jen tak,“ zavrčel málomluvný barbar. „Přijď zítra do Nového přístavu k Vagabundovi. Uvidíme...“

Sotva to dořekl, Conan se prudce obrátil a rychle odešel dolů ulicí. Vajd zůstal překvapeně stát s pootevřenými ústy a marně si lámal hlavu, jestli to všechno není nějaký úplně nový žertík Bela, patrona zlodějů a šibalů.

Ráno se zpěvákovi nejdříve zdálo, že celý včerejšek byl snem, hmatatelná boule na hlavě a těžký váček s měděnými a stříbrnými mincemi ho však utvrdily v opaku. V rozpacích, jak se má zachovat, si Vajd vzpomněl na matinku Akmu. Většinu života se sice ctnostná rodička chovala jako husa, ale sem tam mívala pravdu. Například když říkávala: „Když na vlastní oči vidíš, jak někomu upadne do žumpy váček s penězi a nehledá ho, běž a prohrab ji. To, co ztratíš, není nic v porovnání s tím, co můžeš najít...“

„Tohle může být taková žumpa,“ dumal Vajd. „Mám do ní vlézt? Vlezu, ale nejdřív se nasnídám. Je krásné být bohatý... nebo až někdy jindy?“

Proslulý Vagabund, zakotvený okatě u mola až na okraji přístavu přímo u výjezdu do moře, při bližším pohledu zpěváka zklamal – obyčejný karak, otřískaný bouřemi a nemilosrdnými vlnami. Na okraji paluby seděl zingarský kluk, téměř stejně starý jako Vajd, měl nohy svěšené k hladině a se soustředěným výrazem plival do vody pecky z višní. Jedna osamělá pecka klepla o přístaviště, kluk zvedl hlavu, pozorně několikrát přelétl očima udiveného návštěvníka od hlavy k patě, jako by odhadoval, kolik váží, a pak se zpříma zeptal:

„Kam máš namířeno?“

„Jestli jsou tyhle necky Vagabund, tak sem... kde je kapitán?“

„Odešel.“ Mládeneček pokrčil rameny. „Mám ho snad hlídat? Ty seš Vajd?“  

„Do včerejška ještě jo.“

„Tak nestůj jako tele...,“ uchechtl se. „Hejbej se. Na mě občas křiknou Bolto a sem tady plavčík. Budeš tady stát do večera a valit oči?“

„Kam mám jít, támhle?“ Vajd útrpně přelétl pohledem vychrtlou postavičku, ale kluk si toho nevšímal, protože se právě stavěl na nohy. Bolto si demonstrativně poklepal ukazováčkem po hlavě a utrousil: „Ještě i hloupej... tak polez.“