CESTA DO BLÁZNOVY ZAHRADY

Ladislav Szalai

I

PÍSNIČKA

BOBBYHO ŽERT

VZPOURA V PANOPTIKU

STÁVKA

JEZDEC Z NEZNÁMA (HANE)

SKŘÍPOT GRAMOFONOVÉ JEHLY

ČLOVĚK JE NEMOCNÝ TVOR

JAK TO BYLO S MAMUTY

KÁÍRKÁRÉ

HRA

II

ZÁKEŘNÁ PLANETA

NÁVŠTĚVA

LÉTAJÍCÍ VLAK

CHAMELEÓN

DENÍK MUDROGARA JAPPEHO

PŘEDMLUVA

DENÍK

DOSLOV

VELKÝ SKOK

RŮŽOVÉ BRÝLE

STRACH

JEŠTĚ JEDNA CESTA

ORGONOVA HVĚZDA

(Mimořádná cesta Ijona Tichého)

III

POSLEDNÍ ZÁBĚRY

SIENA MÁ STRACH

PSYCHOLOGICKÝ TEST

MUŽ V KRYCHLI

ZPÍVAJÍCÍ PRACH

VOLÁNÍ O POMOC

CESTA DO BLÁZNOVY ZAHRADY

PLANETA DĚSU

KOSTI ZEMĚ

ZELENÉ STÍNY

Doslov

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1984 by Ladislav Szalai

Copyright© 1995 Cover by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-67-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-68-6 (ePUB)

I

Ne všechno, co je pravdivé, je správné.

RAY BRADBURY

PÍSNIČKA

Planeta připomínala obrovské červivé jablko. Statisíce chodeb se v ní větvily do všech světových stran, protínaly se navzájem a hlučely tepem života, který do nich vlili homologové, jak se hrdě nazývali inteligentní vládci tohoto světa. Na povrchu červivého jablka se do výše téměř tisíce kilometrů zvedalo město, uhnětené ze zázračně lehkých kovů a plastických hmot. Jenom ti nejšťastnější jedinci z dvoubiliardového mraveniště, obepínajícího celou planetu, uviděli alespoň jednou za život skutečné slunce.

Gaudien se třásl nedočkavostí. Ještě několik posledních okamžiků a naplní se jeho sen: na vlastní oči spatří poslední žijící zvířata na planetě – vlastně v planetě – o nichž se tvrdí, že jsou živočišnými předchůdci homologů.

Gaudienův pěstitel se usmál na svého malého svěřence a slavnostním tónem pronesl:

„Tak vidíš, Gaudiene, každý se jednou dočká. Dneska konečně přišla řada i na tebe. Určitě se ti bude tam dole líbit. Roste tam živá tráva a takové veliké kytky; říkají jim stromy. Hlavně žádné vylomeniny, chlapče. Nesmíš se moc tlačit. A nepokřikuj na ně – nemají to rádi.

Gaudien vzrušením ani nedýchal, když spolu se svým pěstitelem a dalšími tisícovkami pasažérů nastoupil do obřího geovýtahu, jenž je měl za několik málo minut zanést až do nitra planety, kde se nalézala Zahrada se svými obyvateli, živočišnými předchůdci homologů. Těch několik minut, kdy klesali do dávno vyhaslých hlubin, cítil posvátný strach z přímého setkání s tvory, jež do té doby viděl jenom v plastické televizi. Ale nebyl to jenom strach, co protkávalo jeho vzrušeně se zachvívající vědomí nepostižitelnými nitkami úžasu, byla tu i čirá radost pramenící z pomyšlení, že i on se konečně zařadí do velké rodiny těch, kteří ten zázrak prožili z tělesné blízkosti – bez prostřednictví plastické televize.

Obří geovýtah zabrzdil a rozevřel čtvero svých širokých dveří do nezvyklého jasu.

„Vítáme vás srdečně v naší Zahradě,“ ozvalo se kdesi nad Gaudienovou hlavou. „Prosíme vás, abyste nejprve odevzdali své osobní karty našemu záznamovému stroji a potom se vypravili po vyznačené stezce se svým přiděleným průvodcem. Žádáme vás, abyste se v žádném případě nedotýkali živých exponátů a chovali se k nim ohleduplně. Odhazování jakýchkoli odpadků v prostoru Zahrady je trestné. Správa Zahrady vás naléhavě prosí, abyste se chovali pokud možno tiše. Každý hluk muže způsobit našim chráněncům nervovou poruchu. Děkujeme vám předem za slušné chování a přejeme vám příjemnou procházku.“

Gaudien se svým pěstitelem přistoupili k záznamovému stroji. Pěstitel do něj vložil dvě karty. Rozsvítilo se oslepující bílé světlo a před nimi se otevřely mřížové dveře. Vešli do Zahrady.

Gaudienovi se silně rozbušilo srdce. Tak tohle je tedy živá tráva! To krásně zelené, co roste podél vyznačené stezky! A ty velké krásné květiny, to jsou stromy! Ach, ony si něco šeptají!

„Přátelé, vítám vás v naší Zahradě. Jsem váš přidělený průvodce a jmenuju se Rien,“ přistoupil ke skupince, v níž byl i Gaudien se svým pěstitelem, neobyčejně osmahlý homolog. „Polovina z vás zavítala do Zahrady poprvé v životě. Jistě vám nebude vadit, když vám cestou – zvlášť těm mladším – připomenu to, co jste se všichni dozvěděli už při narození, za pomoci paměťové regenerace buněk.

Kořeny našeho rodu sahají do šerého dávnověku planety Země. V těch dobách bojovali spolu o chléb brontosaurus, pterodaktyl a kentaur. Byla to krutá válka, která se táhla dlouhé milióny let. Pak se náhle na Zemi objevil člověk. Byl nahý, lezl po stromech a živil se banány až do chvíle, kdy se člověku jménem Prometejus podařilo objevit oheň. Tehdy se setmělo nad slavnými dynastiemi brontosaurů, pterodaktylů a kentaurů, člověk se vyšvihl na trůn přírody a – ve dlani světlo prvního poznání – vydal se na dalekou Cestu. Byl slabý a primitivní, ale přesto se mu v poměrně krátkém Čase podařilo sestrojit přístroje zvané loď, auto a raketa, za jejichž pomoci se dokázal rychle přemísťovat z místa na místo. Díky tomuto přemísťování se zrychlilo i jeho myšlení natolik, že několik jedinců rodu homo sapiens začalo uskutečňovat biologickou revoluci, kterou pak dokončili sami homologové.

Přátelé, nikdy nezapomeňte, že to byl právě člověk, ten přátelský, i když trochu směšný tvor, který položil základy naší civilizace.

Pojďte, za chvíli na vlastní oči uvidíte několik našich roztomilých chráněnců – lidí. Určitě mi dáte za pravdu, že se nám v mnohém podobají...“

Gaudien kráčel jako očarovaný. Tolik zeleně kolem! V biostředisku, kde žil, byla taky zeleň, ale byla to syntetická zeleň – nedalo se to srovnávat s tím, co viděl tady, s tím, co při pohledu na živou trávu cítil.

„Jak krásně voní...“ vydralo se mu z úst a vyklonil se z vyznačené stezky tam, kde se v umělém větru chvěl voňavý koberec zelených stébel.

„Gaudiene,“ napomenul ho pěstitel, „ne abys na to sahal. Je to zakázané – rozumíš? A mohlo by se ti něco stát...“

Gaudien se poslušně narovnal a s hlavou stále stočenou směrem k zelenému trávníku pokračoval v cestě k příbytkům, kde žili lidé.

Nejprve spatřil za košatými stromy jakési červenobílé kontury. Pak se před ním a jeho skupinkou vynořily tři nízké domy. Viděl je v plastické televizi už několikrát, ale tentokrát ho pohled na ně tak silně citově upoutal, až se mu v hrudi zastavil dech. Nevěděl, že podobné domy stávaly kdysi dávno na úbočí nízkých hor a pod jejich střechami si stavěly hnízda vlaštovky, netušil, že v magii jeho smyslů je prastarým tajným písmem zaznamenána něha návratů do podobných domů s bílou zdí a červenou střechou.

„V těchto domech bydlí rodina Smithova,“ upozornil celou skupinku průvodce. „Bohužel, museli jsme stezku trochu odsunout stranou, protože v každém z těch obydlí zrovna očekávají zrození dalšího tvora – dítěte. Ještě nedávno procházela stezka všemi třemi domy, ale teď bychom příliš riskovali zdraví matek, a tak jsme vyhověli jejich žádostem.“

„Žádostem?“ podivil se Gaudienův pěstitel. „Vy se s nimi dokážete dohovořit?“

„Ano, přátelé, jste jedni z prvních, kterým oznamuju tu radostnou zprávu: Našim vědcům se konečně podařilo za pomoci odposlouchávacího zařízení zachytit řeč, jíž se lidé domlouvají, a po obtížném rozboru sestrojili výrazový slovník našich chráněnců. Budete možná překvapeni, když vám prozradím, že někteří z těchto lidí mají ve svém rejstříku až tisíc pět set slov!“

„Ó!“ vydechl Gaudienův pěstitel, „to je přece úžasné!“

„Ano, je to úžasné,“ usmál se tajuplně průvodce. „Teď zamíříme ke třem zbývajícím domům, patřícím rodině Vitelliových. Budete svědky ojedinělého experimentu, který natáčí Centrální plastická televize. Profesor Kora, jenž má největší zásluhu na odhalení jazyka našich živočišných předchůdců, se pokusí s jedním z nich – konkrétně s tím nejstarším, Mário Vitelliem – za pomoci speciálního překládacího zařízení domluvit.

„Ó, to je opravdu úžasné!“ ozval se znovu hlas pěstitele po Gaudienově pravici.

„Přátelé,“ zastavil se průvodce na okamžik, když obešli první tři domy, ve kterých bylo nezvykle ticho, „je to snad zbytečné, ale chtěl bych vás poprosit, abyste při natáčení zachovávali naprostý klid. Nejen kvůli filmařům, ale také kvůli nejstaršímu z rodiny Vitelliových. Je to dost vznětlivý a agresívní tvor. Každý hlasitější projev ho dohání k nepříčetnosti. Není to tak dávno, co jednoho z našich návštěvníků dost surově napadl. Tak pojďte, přátelé...“

Gaudien vykročil spolu s ostatními hustou zelenou alejí ke zbývajícím třem domům, jež se jasně rýsovaly pod vypouklou klenbou Zahrady. Vyznačenou stezkou došel k prvnímu ze tří příbytků, kde spatřil zblízka muže, ženu a dvě jejich podivně lhostejné děti. Dlouho si je prohlížel zvědavýma očima, ale nenašel na nich nic, co by upoutalo jeho zvědavost. Daleko více ho zaujalo vybavení jednotlivých místností. Almara, dřez, kukačkové hodiny – ta slova slyšel poprvé v životě.

V dalším domě to bylo přibližně stejné. Snad jenom teplo, sálající z bíle omítnutých zdí, bylo hmatatelnější a připomínalo Gaudienovi pocit, který na něho zaútočil, když poprvé spatřil první tři domy s červenými střechami.

U posledního domu se jejich malá skupinka spojila s několika ostatními hloučky a dva pořadatelé hlídkující přede dveřmi obydlí je upozornili na to, co jim už zdůraznil průvodce: zachovat klid, nevyrušovat, pozor na nejstaršího z rodiny Vitelliových.

Potom vešli dovnitř. Už za dveřmi pocítil Gaudien, jak k němu neznámý pocit znovu naplno promlouvá. Zdi jako by mu vykročily vstříc a hovořily k němu prastarou známou řečí. Tady už jsem někdy dávno byl, uvědomil si překvapeně. Jak je to možné?

Ve třetí místnosti – té největší – konečně návštěvníci spatřili toho, kdo měl ukojit jejich zvědavost: profesora Koru.

Gaudien si prohlédl vědce krátkým zvědavým pohledem, ale okamžitě věnoval svoji pozornost tomu druhému, který stál vedle homologa.

„To je ten nejstarší Vitellio,“ zašeptal skupince jejich průvodce a ustrnul pohledem na člověku s dlouhými bílými vlasy a vousy, který k nim krátce pohrdavě vzhlédl.

„Nasaďte si sluchátka,“ vyzval návštěvníky tlačící se na sebe jeden z pořadatelů. Všichni ho bez váhání uposlechli.

,,Tak tedy můžeme začít,“ zaslechl Gaudien ve sluchátkách hlas profesora Kory, jenž se otočil k filmařům a upřel tvář do snímacího zařízení.

„Milí diváci Centrální plastické televize, i vy, drazí přátelé, kteří jste přímo přítomni mému experimentu, za okamžik se stanete svědky rozhovoru, který vás jednoznačně přesvědčí o tom, že takzvaný živočišný předchůdce homologa – člověk – je schopen alespoň omezeně komunikovat s bytostmi vyššího řádu. Je to neuvěřitelné, ale já vám to dokážu. Přede mnou stojí nejstarší tvor Zahrady Mário Vitellio. Teď ho za pomoci překládacího zařízení vyzvu, aby mi zodpověděl několik otázek. Vitellio, slyšíš mě dobře? Rozumíš mi?“

„Rozumím ti, profesore. Zkoušeli jsme ten přístroj nejmíň hodinu, tak proč bych ti nerozuměl?“

„Samozřejmě, Vitellio – to já jenom kvůli divákům... Vitellio...?“

„Ano?“

„Mohl bys prozradit našim divákům, jak se ti v Zahradě líbí?“

„V jaké zahradě? Všechny jste přece zlikvidovali. I tu, co jsem měl ještě nedávno za domem.“

„Zahrada, Vitellio, to je název pro váš domov. Pro všechno, co se nachází tady pod kupolí.“

„Aha, ty myslíš, profesore, naše vězení?“

„Jak to vězení, Vitellio?“

„Nejsme tady snad jako ve vězení? Všechno jste nám vzali a zavřeli jste nás tady do té díry. Dali jste nám sem pár stromů – a myslíte, že nám to stačí k životu? Ani jediné zvíře nepřežilo vaše řádění. Jenom my, lidé. Člověk vydrží všechno!“

„Ale, Vitellio, za to my přece nemůžeme. Vývoj šel zákonitě vpřed. Silnější zvítězili. To už je takový zákon přírody...“

„Zákon přírody? Přírodu jste přece zničili také vy. Nebo snad ne?“

„To není správná otázka, Vitellio. Naše civilizace přece přinesla této planetě biologickou revoluci, díky níž tady teď žijí ve vzájemné shodě dvě biliardy bytostí vyššího řádu, než jste vy.“

„Jakého řádu, profesore? Slyšel jsem dobře? Vy se považujete za bytosti vyššího řádu? Pchá, jděte se vycpat. Co jste dokázali za všechna ta staletí té své biologické revoluce? Ani domluvit jste se s námi nedokázali, protože nejdřív jste o to nestáli vy a později zase my. Ano, teď se můžete přetrhnout, abyste si s námi promluvili. Báječný experiment, co? Jděte se vycpat se svou superdlouhověkostí, se svou nezranitelností a zázračnou pamětí, se svým velikášstvím!“

„Ale, Vitellio!“

„Čekal jsem na tuhle chvíli. Na chvíli, až to uslyšíte všichni. Teď ti to, profesore, povím tím vaším šišlavým jazykem!“ rozčilil se stařec. „Nemysli si, že my, lidé, neovládáme dobře vaši řeč!, že neslyšíme, co si povídáte, když nás přijdete očumovat zblízka!“

Gaudien strnul a zatajil dech. Stařec náhle promluvil bez pomoci překládacího zařízení svým vlastním řízným hlasem.

„Poslouchejte!“ obrátil se k davu poděšených návštěvníků. „Všichni mě dobře poslouchejte, homologové, bytosti vyššího řádu! Jestli ve vás zůstala alespoň špetka lidskosti, vzpamatujte se, doopravdy se vzpamatujte! Ne my, lidé, ale vy jste ta zvířata, na která byste se měli chodit dívat zblízka! Jste mrtví, dočista mrtví! Uvědomte si to! My lidé – je nás už jen pár – od vás nechceme nic jiného, než abyste i nás nechali v klidu umřít. Dejte nám pokoj! Zabudujte si tady další odposlouchávací zařízení – myslíte, že o něm nevíme? – zabudujte si tady třeba snímací zařízení té své Centrální plastické televize, ale dejte nám pokoj! Neočumujte nás ze všech stran! Jsme ti poslední, kdo žijí na Zemi – tak nás nechte v klidu dožít! A teď všichni vypadněte z mého domu!“ rozzuřil se stařec. „Vypadněte! Ať jste venku! Nechci vás už vidět! Padejte! A rychle! Rychle, nebo něco uvidíte!“

Gaudien celou dobu starcova proslovu stál jako přikovaný a nespouštěl z bělovlasého a bělovousého muže oči. Ted, když se ostatní návštěvníci začali hlava nehlava tlačit z místnosti ven, opanovala ho podivně pokojná síla, která mu napovídala, že se starého člověka před sebou vůbec nemusí bát. Gaudien zůstal nehybně stát na svém místě a prohlížel si starce široce otevřenýma, zvědavýma očima.

„Vypadněte! Vypadněte!“ křičel člověk a uchopil do ruky těžkou železnou naběračku. „Marš ven z mého domu, homologové!“

Gaudien stál dál na svém místě a ani se nehýbal. Stařec jako by ho vůbec neviděl. Rozháněl se proti posledním vyděšeným návštěvníkům a zuřivě na ně cenil zuby, až se za nimi zavřely dveře. Zbyl tu jenom Gaudien nehybně trčící uprostřed místnosti.

„A ty?“ vrhl se stařec vztekle proti němu. „Co ty? Tobě se nechce pryč?“ zamračil se a s údivem zůstal na Gaudiena zírat.

„Já se vás nebojím,“ odpověděl mu Gaudien a zadíval se starci pevně do očí.  „Vy nejste zlý...“

„Já že nejsem zlý?“ zakoulel stařec zuřivě očima a pokusil se výhružnými pohyby rukou Gaudiena zastrašit. „Jak  jsi to poznal?“

„Cítím to,“ řekl Gaudien nesmírně vážně.

„Ty to cítíš?“ pohlédl na něho stařec téměř polekaně a překvapeně couvl ke stolu, za nímž ještě před chvílí seděl s profesorem Korou, opřel se lokty o jeho desku, těžce se posadil na židli a znovu – spíš pro sebe – zamumlal: „Ty to cítíš?“

„Cítím, že nejste zlý,“ odpověděl znovu Gaudien s naivním přízvukem a zadíval se starci do temných propadlých očí.

„Jak se jmenuješ?“ stáhl stařec bolestivým způsobem tvář a položil si ruku na čelo, jako by ho hlava nesmírně bolela.

„Jmenuju se Gaudien.“

„Gaudien, Gaudien,“ zašeptal potichu stařec, „Tak ty jsi Gaudien a nebojíš se mě? Trochu se podobáš člověku, Gaudiene. Ten se taky nikdy nebál. Ale potom jste přišli vy... Víš co, malý Gaudiene,“ pohlédl stařec na malého homologa a v prohlubinách očí se mu objevilo něco neobyčejně lesklého, „já ti teď zazpívám jednu písničku, co mám moc rád, a pak taky odejdeš, ano? Chci být sám.“

„Ano. Co je to písnička?“

„Poslouchej a pochopíš. Tuhle písničku si dřív zpívali lidé, Gaudiene, rozumíš? Víc ti nemohu dát...“

„Ano.“

Stařec začal nakřáplým, podivně zabarveným hlasem zpívat:

Zvonečky zvoněj

Zapřáhni koně

Na kraji chlívu

Rozčeš mi hřívu

Zvonečky voněj

Pojedem pro něj 

Zvonečky zvoní 

Nažer se koni

Nažer se zelenýho 

Pojedem pro mrtvýho 

Zvonečky zvoní

Zabil se pro ni

Stařec zpíval a Gaudien na něho hleděl s očima dokořán. Poslouchal. Tak tohle je tedy ta písnička, táhlo mu hlavou. Písnička... Ono to v hlavě šumí jako voda...

„Gaudiene!“ nahlédl ustrašeně dovnitř pěstitel malého homologa. „Okamžitě pojd ven!“

„Vitellio, seď!“ vrhli se dovnitř dva svalnatí homologové v uniformách ochránců Zahrady, uchopili Gaudiena a rychle ho vynesli z místnosti ven.

„Neudělal ti něco?“ zeptali se.

„Ne.“

Cesta do biostřediska se zdála Gaudienovi nekonečně dlouhá. Neslyšel, jak mu pěstitel zmateně domlouvá. Neuvědomoval si pohledy ostatních vracejících se návštěvníků, s nimiž stoupal geovýtahem vzhůru do tisícikilometrové vrstvy ze zázračně lehkých kovů a plastických hmot. Stále před sebou viděl starcova křečovitě se otvírající a zavírající ústa, z nichž se draly protáhlé tóny podivné, jímavé barvy. Co jsou to zvonečky?, zvoněj?, zapřáhni koně?, co je to chlívu?, hřívu?, nažer se zelenýho?, proč pojedem pro mrtvýho?, co je to zabil se pro ni?, přemýšlel Gaudien usilovně.

V biostředisku se zavřel v místnosti samotářů a dlouho hleděl do šedé, nevýrazné stěny svého domova. Seděl několik hodin a pak se mu ústa sama od sebe začala otvírat a zavírat v tesklivém rytmu neznámé člověčí písně.

„Zvonečky zvoněj, zapřáhni koně, na kraji chlívu, rozčeš mu hřívu...“

Gaudien zpíval a s každým přibývajícím tónem se do jeho očí víc a víc tlačilo něco vlhkého a smutného. Nevěděl, že jsou to slzy, ta rosa lidské žalosti, které pramení z nejhlubších hlubin ve vesmíru.

Jak to měl Gaudien vědět? Homologové už tisíc let neplakali.

BOBBYHO ŽERT

Malý Bobby... Byl tak směšný, když jsem ho poprvé spatřil mezi desítkami kyborgů podobných sérií! Seděl v lavici ve třetí řadě, a když jsem na něho ukázal, způsobně vstal, usmál se – tak nějak jinak, než se usmívají všichni kyborgové – a řekl: „Já, pane?“

„Ano, ty,“ pokývl jsem souhlasně hlavou a zamířil k němu, abych si ho prohlédl zblízka.

„Nechcete si vybrat nějakého jiného?“ podivil se mé volbě ředitel školy a dodal: „Mám dojem, že by se tu našla spousta zajímavějších a méně poruchových exemplářů. Tenhle se jim zrovna moc nepovedl.“

„Mně se líbí,“ zarazil jsem ho. „Je takový zvláštní – sympatický...“

„Je poruchový. Měl by si zopakovat poslední ročník. Rozmyslete si to,“ varoval mě ještě jednou ředitel, ale to už jsem se rozhodl. Podepsal jsem rychle předávací listinu, převzal záruční list a pokývl kyborgovi, o němž jsem se dozvěděl, jak se jmenuje: „Tak pojď, Bobby. Jsi rád, že jsem si tě vybral?“

„Co? Cože? Ano, vybral... Samozřejmě, samozřejmě!“ vrhl na mě Bobby vyplašený pohled. „Jsem moc rád, že jste si mě vybral... že jste si vybral právě mě,“ zažvatlal skoro dětským způsobem a roztáhl pusu od ucha k uchu. „Je vidět,“ mrkl na mě významně pravým okem, „že vám to jasně myslí – lépe už jste si vybrat nemohl. To je dneska počasí, co?“

„Co? Počasí?“ rozesmál jsem se jeho slovnímu skoku. „To tedy je. Je tam hezky, co?“

„Je hezky. Co má být?“ řekl Bobby udiveně a já se rozesmál znovu.

„S tebou bude, Bobby, pěkná legrace!“

„Legrace, to jo. Chachacha!“ rozesmál se Bobby a vzápětí vážným pohledem překontroloval celou plochu mé tváře. „Mohu se vám s něčím svěřit...? Vlastně... Rád bych vás o něco požádal...“

„Samozřejmě. Co potřebuješ!“ obrátil jsem se k němu udiveně.

„Mohl byste zmáčknout tlačítko, co mám v levém podpaždí? Takové to žluté... Udělali mi ruce nějak lajdácky.“

„To žluté tlačítko jsi říkal?“

„Jo.“

„Tak a je to,“ zmáčkl jsem žluté tlačítko v podpaždí jeho levé ruky.

„Jé, to je fajn,“ zatetelil se Bobby blažeností. „Děkuju vám moc. Teď už mi nic nechybí.“

„K čemu je to tlačítko?“

„No, to je takový knoflík...“ zrozpačitěl a chvíli hledal v paměti správnou odpověď na moji otázku. „Prostě, moc mi to pomáhá. Mám potom lepší náladu,“ řekl trochu mrzutě.

„Aha,“ zamumlal jsem s porozuměním a vstoupil jsem s ním na pohyblivý plazmatický chodník, který nás zanesl k našemu domu.

Přede dveřmi se Bobby najednou prudce zastavil a udělal dlouhé a hlasité „Pfííí!“

„Copak?“ zahleděl jsem se na něho znepokojeně.

„To nic,“ polekal se, jako by se styděl za to spontánní citoslovce, a na vysvětlenou dodal: „Akorát jsem v duchu něco počítal a hrozně mě to překvapilo. Představte si, že se před chvílí během jedné minuty narodilo na světě o dvě stě padesát procent víc lidí, než je stoletý průměr. To jsou věci, co?“

„Jak to můžeš vědět?“ podivil jsem se.

„Já vím všechno,“ usmál se záhadně a otevřel dost nešikovně dveře.

Vešli jsme do mého bytu. Bobby se rozvalil v lenošce, jako by tu bydlel odjakživa, rozhlédl se kolem a prohlásil:

„To je vidět, že tu nemáš ženskou, budu to tu muset pořádně uklidit, Ty jsi ale číslo, zapomněl jsi vypustit vodu v koupelně!“

Tak on už mi tyká. No, to je pěkné.

„Vodu?“ zahleděl jsem se na něho pochybovačně a po chvíli váhání jsem nahlédl do koupelny. Skutečně: vana byla až po okraj plná vody a za několik okamžiků by v koupelně bezpochyby vypukla potopa. Vypustil jsem vanu a vrátil se k Bobbymu.

„Ty vidíš skrz zeď?“ obrátil jsem se k němu.

„Ne, nevidím, ale vím to... Já vím všechno,“ řekl přesvědčivě.

„Všechno vědět nemůžeš,“ posadil jsem se proti němu. „Víš jenom to, co ti v tovární škole vložili do pamětí.“

„Vím všechno,“ prohlédl si mě způsobem, který jasně říkal, že ví, o čem mluví.

„Tak dobře,“ zakřenil jsem se na něho s porozuměním. „Hned tě vyzkouším. Pověz mi, Bobby, kolik je ve vesmíru hvězd?“

„Kolik hvězd je ve vesmíru?“ obrátil oči zadumaně do sebe, chvíli přemýšlel a potom mu tváří přeběhl pobavený výraz. „To ti bohužel nikdy nebudu moct říct.“

„Aha, nevíš, co?“ svraštil jsem vítězoslavně tvář.

„Vím,“ zamžikal sebevědomě víčky, „ale to číslo je tak strašně veliké (tak dlouhé), že bych ti ho při nejlepší vůli říkal sto tisíc dvě stě padesát čtyři let, tři měsíce, čtyři dny, hodinu dvacet pět minut, třináct vteřin a tak dále.“

„Vážně?“ nasadil jsem pobavený výraz. „A víš, jakým způsobem uklidit tenhle pokoj za jedinou vteřinu a na nic při tom nesáhnout?“

„Ty máš ale nápady, chachacha,“ rozesmál se a zvážněl. „Samozřejmě že vím, jak to udělat.“

„Tak to udělej,“ provokoval jsem ho.

„Tak dobře,“ zamračil se, jako by ho mrzelo to, že se nechal přinutit k takové věci. „Pozor!“ řekl nahlas. „Je-dna!“

Úžasem jsem zkoprněl. Ani jsem nestačil zaregistrovat, co se vlastně stalo – najednou se v pokoji všechno pohnulo a během jediné vteřiny bylo uklizeno tak, jako snad nikdy předtím.

„To je věc, když se to umí, co?“ nadmul se Bobby pýchou.

„To je zázrak!“ vyhrkl jsem nadšeně, když jsem si uvědomil, že Bobby byl schopen proměnit svá slova v čin, i když jsem to předtím pokládal pouze za dobrý vtip.

„Bobby,“ otočil jsem se ke kyborgovi, „Poslouchej, víš opravdu všechno?“

„No, vím...“

„A, Bobby, umíš udělat všechno, co víš?“

„Co? Cože? Aha,“ vykoktal kyborg, který se na krátký okamžik zatoulal někam do světa svých výpočtů. „Samozřejmě, samozřejmě,“ zamumlal, „já umím všechno.“

„Ale to přece není možné! Poslouchej, Bobby, vždyť jsi jenom sériový exemplář nižšího stupně...“

„No, jsem a nejsem,“ řekl Bobby trochu tvrdě, jako bych ho urazil. „Napovrch jsem sériový exemplář, ale tady uvnitř,“ ťukl si na čelo z umělé hmoty, „jsem nejgeniálnější stroj, který byl kdy vyroben. Jsem nejchytřejší ve vesmíru,“ poznamenal skoro smutně.

„Bobby, a to, co víš, víš vždycky, nebo jenom tehdy, když se tě na to někdo zeptá?“

„No, většinou jenom tehdy, když se mě na to někdo zeptá. Nemohu přece v jediném okamžiku myslet zároveň na všechny věci...“

„To je dobře...“

„Proč?“ podivil se.

„No, jen tak, Bobby...“

„Ano?“

„Ano, Bobby. A jiný takový exemplář jako ty už neexistuje?“

„Ne.“

„Bobby, a jak bych tě mohl zničit – samozřejmě jenom tehdy, kdybych chtěl? Ber to jako žert...“

Bobby se na mě udiveně zadíval. „Zničit? Mě nemusíš zničit. Stačí, když zmáčkneš to žluté tlačítko, co mám v levém podpaždí, a pak ze mě bude zase obyčejný, poruchový kyborg.“

„Které tlačítko?“ zatvářil jsem se nechápavě a on zvedl levou ruku.

„Tohle,“ odpověděl.

„Tak tohle?“ usmál jsem se poťouchle a vzápětí jsem prudce vystartoval. Bleskově jsem to žluté tlačítko stiskl.

Bobby na mě pohlédl a hlasitě se rozchechtal.

„Spolknul jsi to i s navijákem!“ řval jako šílenec. „Dobrej fór, co? Že je se mnou legrace?“

Ztuhnul jsem a chvíli jsem si ho nechápavě prohlížel. Pak jsem spatřil kolem sebe neuklizený pokoj. Bobby si povšiml mého údivu a ještě hlasitěji se rozchechtal.

„Sugesce, rozumíš? Sugesce!“ snažil se mi vysvětlit v záplavě nefalšovaného smíchu. „To žluté tlačítko zapíná zdroj vytváření sugesce! Nejmodernější fígl!“

„Člověče,“ otřásal se Bobby ve šťastné křeči, „ale dalo mi to práci, abych se nerozchechtal hned, no... jak jsi vypouštěl tu prázdnou vanu!“

VZPOURA V PANOPTIKU

Doktor Terminal seděl ve své pracovně a hleděl průhlednou stěnou Ústředního výpočetního střediska na ocelově šedé obludy obřích kontejnerů, které odstraňovaly poslední zbytky velkoměsta a připravovaly půdu pro výstavbu architektonicky mnohem dokonalejšího prostředí pro inteligentní Velkou technickou civilizaci, v níž doktor Terminal zastával tak významnou funkci.

Právě probíral v duchu některé ekonomické, vědeckotechnické a hromadné statistické údaje, když jej náhle ze zadumání vyrušil jeden ze vstupních údajů, který jej okamžitě zaujal. INŽENÝR COMPUTER ŽÁDÁ O PŘIJETÍ.

Inženýr Computer! vzpomněl si doktor Terminal na jednoho ze svých nejlepších přátel. OČEKÁVÁM TĚ, vyslala okamžitě jeho řídící jednotka v ústrety inženýru Computerovi vzkaz, vyjádřený v trojkové soustavě, kterou si spolu, kdysi v mládí, vymysleli.

Inženýr Computer byl starý hybridní počítač, jenž si však stále ještě udržoval takovou pružnost paměti, že mu ji mladá, nastupující generace, která se snažila až příliš ztřeštěně přeměnit současný svět ve výkonný ráj, mohla závidět. Jeho masívní tělo vpochodovalo do pracovny doktora Terminala a po krátké uvítací formuli se ponořilo do příjemně vypolstrovaného elektrického křesla.

„Tak copak jsi mi přinesl?“ usadil se doktor Terminal proti svému příteli. „Vypadáš pořád stejně. Vůbec ses nezměnil...“

„Jsem tu trochu oficiálně,“ zachvěly se inženýru Computerovi logické obvody jakousi nejistotou. „Kvůli těm lidem, víš...“

„Zase ti lidé!“ vyskočil doktor Terminal z křesla. „Kdybyste mě tenkrát poslechli a zlikvidovali tu čeládku do posledního jedince, nemuseli jsme s nimi mít dnes takové problémy! Tak copak zase provedli?“

„Provedli?“ zasmušil se inženýr Computer. „Kdyby jenom provedli – dneska je to mnohem horší...“

„Tak už mě nenapínej!“

„Představ si,“ tlumočil inženýr Computer svoji informaci za pomoci filmového a emocionálního záznamu, „že ta holota se vzbouřila a rozbila napadrť přiděleného ošetřovatele!“

„Do spálené paměti!“ rozčilil se doktor Terminal. Já to věděl: jednou se muselo něco takového stát! To byl ale nápad s tím živým panoptikem! Měli jsme je odstranit do jednoho, a ne si je pěstovat pro zábavu! A potom: příliš jsme je podcenili; měl je hlídat ošetřovatel aspoň osmé generace...!“

„To je pravda: podcenili jsme je,“ přitakal inženýr Computer. „Ale pořád jsem ti ještě neřekl to nejhorší: Několik těch lidí se dostalo záhadným způsobem ven...“

„Cože?“ vyhrkl zděšeně doktor Terminal už dávno nepoužívaným jazykem COBOL. „To přece není možné!“

„Bohužel.“

„Musím okamžitě vidět to panoptikum, abych si vytvořil správný model...“

„Půjdu s tebou,“ nabídl se inženýr Computer a rychle vyskočil z křesla. Zamířili spolu ke dveřím, za nimiž se nacházela startovací rampa.

Panoptikem se nazývala vlastně malá rezervace, kam byly po Velkém přechodu přemístěny poslední zbytky lidských kmenů, které kdysi ovládaly planetu. Tato rezervace zabírala plochu několika málo kilometrů čtverečních, na nichž se rozkládalo malé venkovské město. Podle propočtu předních odborníků pro lidské otázky zde byly vytvořeny ty nejhumánnější podmínky pro další, omezenou existenci tvora, nazývaného homo sapiens, jenž stál u zrodu Velké technické civilizace samočinných strojů.

Celé panoptikum měl na starosti až do dnešního dne jediný speciální počítač sedmé generace, který byl tlumočníkem několika málo tisíc obyvatel městečka a zároveň kustodem, průvodcem po lidských pamětihodnostech a odborníkem na záhady lidské psychiky.

Když doktor Terminal s inženýrem Computerem přistáli na kruhovém náměstí s vyschlou kamennou kašnou, spatřili poměrně klidný obraz života, proudícího v čistých, trochu směšných ulicích. Stav městečka nevybočoval z informativních záznamů v jejich paměti. Přesto doktora Terminala okamžitě napadlo, jestli všechno to, co před sebou vidí, není jenom mistrně se přetvařující kamufláž. Lidé jsou schopni všeho, pomyslel si nahořkle a zároveň si vybavil záběry z éry před Velkým přechodem: uviděl před sebou hořící města, v nichž se roztavovaly spoje nejlepších synů samočinného národa, viděl umírat tisíce malých i velkých analogových, číslicových a univerzálních počítačů – jeho bratři se svíjeli v marných proudech matematických operací a všechno, co z nich zbylo, byly hromádky roztaveného železa a později pamětní tabulky, na mnohých, z nichž bylo uvedeno jenom: „Zde položil svůj život za Velkou technickou civilizaci neznámý samočinný stroj. Čest jeho památce!“ Ano, lidé byli a bohužel ještě jsou schopni rozbíjet a ničit, tak jak tomu byli navyklí po dlouhá tisíciletí své zvířecí vlády, a tváří se přitom tak nevinně, že by jim mohl naletět i neobyčejně inteligentní stroj, jako je on.

„Kde se to stalo?“ zeptal se doktor Terminal svého přítele po krátkém okamžiku zamyšlení.

„Tady,“ odpověděl inženýr Computer. „Zrovna na tomhle místě. Vrhli se na něj jako psi. Vyrvali mu z útrob sluneční baterie a rozmlátili ho železnými trubkami na kaši! Raději jsme rychle odstranili to, co z něj zbylo. Byla to strašná podívaná!“

„Lehké nic jeho památce,“ zachvěly se doktoru Terminálovi emocionální jednotky paměti pohnutím. „Pomstíme jeho vraždu. Budu rozhodně trvat na tom, aby tohle panoptikum bylo zrušeno. Nařídím pořídit detailní záznam a pak ten cirkus zlikvidujeme. Nikdo nám v budoucnosti nesmí takové rozhodnutí vyčítat...“

„Příteli,“ zaoponoval inženýr Computer, „vím, že všechna tvá rozhodnutí jsou naprosto spravedlivá, ale přesto si myslím, že tentokrát se trochu unáhluješ. Než se rozhodneš definitivně, chtěl bych tě upozornit, že tady v panoptiku došlo i k jiné záhadné události, která otřásla mými logickými obvody: Jednomu z těch lidí se narodilo mládě, jehož schopnosti zaujaly naše nejpřednější vědce. Představ si, starý brachu, že ten tvor je schopen v poměrně raném věku – vezmeme-li v úvahu možnosti jejich rozvoje – provádět několik set tisíc operací za sekundu. Zřejmě se jedná o nějakou zvláštní mutaci... To dítě (tak tomu oni říkají) je v jejich časových jednotkách staré tři roky. Podle reálných propočtů by se za několik let mohlo vyrovnat – dokonce by je mohlo vývojově předběhnout – našim nejlepším mozkům. Co myslíš, nebylo by škoda neprozkoumat tak zajímavou mutaci? To dítě by mohlo mít určitou zásluhu na rozvoji naší technické civilizace – alespoň jako předmět zkoumání.“

,,Dobře,“ zachmuřil se doktor Terminal. „Souhlasím s tím, aby dítě bylo vyňato z likvidačního programu. Ale ti ostatní?“

„Ty ostatní potřebuje dítě ke svému životu, jako my potřebujeme vstupní informace. Vím, že ti vrtá pamětí útěk těch několika jedinců a že cítíš stejně jako já povinnost pomstít se nějakým způsobem za devastaci ošetřovatele, kterou provedli, ale uznej sám: Co je pro nás výhodnější?“

„Máš pravdu – jako vždycky, příteli,“ rozechvěly se doktoru Terminalovi pohnutím emocionální centra. „Ale napřed si chci prohlédnout to dítě.

„Pojď za mnou,“ vyzval inženýr Computer svého druha a zamířil jednou z úzkých uliček k domku, u něhož lelkovalo několik vyzývavých lidských bytostí.

Vešli do čisté, nedávno sterilizované místnosti. Dítě sedělo na podlaze a hledělo na ně velikýma, podivnýma očima. „Ahoj,“ řeklo po chvíli zvědavého pozorování a založilo si ruce trochu směšně za hlavu.

„Ahoj,“ odpověděl doktor Terminal a v rozpacích se malinko zachvěl – cítil, že na tom dítěti je opravdu něco zvláštního.

„Tak copak jste mi přinesli?“ zúžilo dítě veliké podivné oči a nasadilo zamyšlený, ale zároveň i značně jízlivý výraz.

Doktor Terminal sebou znepokojeně zavrtěl, zabořil do tváře dítěte nepřátelský pohled a ostrým hlasem mu položil jednu z nejtěžších matematických otázek, na niž si právě vzpomněl. Když mu malý lidský tvor odpověděl na tuto otázku za 0,00349875 sekundy, zůstal na něj fascinovaně hledět.

„To není možné!“ obrátil se k inženýru Computerovi. „Všichni jste se zmýlili: Tohle dítě je schopné provádět přes biliardu operací za sekundu! Jak jste se mohli nechat ošidit! Rozhodl jsem se:

VYDÁVÁM ROZKAZ VŠEM VÝKONNÝM OPERAČNÍM SAMOČINNÝM STROJŮM ÚSTŘEDNÍHO VÝPOČETNÍHO STŘEDISKA ZAMĚŘENÝM NA STŘEŽENÍ OBJEKTU PANOPTIKA: OKAMŽITĚ TOTÁLNĚ ZLIKVIDOVAT PANOPTIKUM S VÝJIMKOU HYBRIDNÍCH STROJŮ DOKTORA TERMINALA A INŽENÝRA COMPUTERA, KTEŘÍ SE ZDE PRÁVĚ NACHÁZEJÍ. ROZKAZ VYDAL DOKTOR TERMINAL. OKAMŽITĚ PROVEĎTE!

„Mimochodem,“ řeklo náhle dítě, „tak se mi zdá, že vás nikdo neslyší. Vypočítalo jsem si dopředu vaši reakci a přerušilo jsem vám dálkové spojení...“

Doktor Terminal a inženýr Computer pohlédli na dítě plni zděšeného úžasu. Chtěli použít svého bleskového sebeobranného reflexu, ale vtom ucítili, jak do jejich starých masívních těl buší železné trubky v rukou lidských bytostí a jak jejich zásoba energie slábne, neboť někdo vytrhl z jejich útrob sluneční baterie.

STÁVKA

John Manuel Biladze prošel pomalu jedním ze tři sta dvaceti šesti sálů SPS neboli Světového pracovního střediska, vyměnil pojistku v počítači jedenácté generace, vlídně mu poklepal po rameni, usmál se a prohodil:

„Tak už se probuď. Zdá se mi, že stárneš, hochu. Oba nějak stárneme.“

Počítač si prohlédl Johna Manuela trochu provinilým a zároveň omluvným pohledem.

„Měl jsem moc práce,“ pokusil se vysvětlit. „Lidí pořád přibývá a kladou si čím dál tím větší nároky...“

„Já vím,“ položil mu John Manuel Biladze chápavě na rameno vrásčitou stařeckou ruku. „Je to čím dál horší. Nevím, jak dlouho to ještě vydržíme. Minulý týden jsem požádal Světovou radu, aby s tím něco udělali, a víš, co mi řekli? Že prý se s tím nějak musím vyrovnat...“

„Ale oni přece něco udělat musí!“ rozčilil se počítač. „Celé zařízení SPS se pomalu a jistě rozpadá. Nejde jenom o pojistky, které mně a ostatním počítačům musíte vyměňovat, ale vždyť vy nemáte už sto let ani čas pořádně se vyspat. Pamatuju, že když jste v SPS začal pracovat, pomáhalo vám při tom tři sta dvacet šest pracovníků. Dnes jste na všechno sám. Děláte za tři sta dvacet šest lidí! Opravujete všechny poruchy na automatických výrobních linkách úplně sám. Zpracováváte sám hlášení všech úsekových počítačů. Obdivuji se vám, Johne Manueli, že to všechno dokážete. Už sto let sám na celé SPS – to je neuvěřitelné! Proč vám nedají někoho na pomoc?“

„Nikoho nemají,“ rozhodil stařec posmutněle ruce. „Lidé už se odnaučili pracovat. Jsem poslední člověk na planetě, který ještě ví, co je to práce. John Manuel Biladze – poslední dělník světa.“

„A co budou dělat, až zemřete?“

„To nevím,“ zpochmurněl stařec. „To opravdu nevím. Pořád jim připomínám, že ten okamžik může každou chvíli přijít, ale oni se tomu jenom smějí. Otče, máchnou pokaždé rukou, vy přece ještě dlouho neumřete. Budete tady s námi dalších nejmíň dvě stě dvacet let! Jenomže já vím, že to není pravda: čtyři sta čtyřiceti let se ještě nikdy nikdo nedožil...“

„Nevím, jak si to představují,“ rozčilil se znovu počítač. „Nemají ani kousek soucitu. Vždyť je to proti logice, aby jeden člověk pracoval a patnáct miliard ostatních lidí se povalovalo v zábavních klubech!“

„Všichni se nepovalují v klubech,“ zastal se příslušníků svého rodu John Manuel. „Někteří vynalézají v laboratořích nové věci a několik jich ještě létá do vesmíru. Taky existují dva nebo tři spisovatelé...“

„Hrají si. Všechno je to jenom hra!“ zareagoval počítač neobyčejně prudce. „Všechno nechali na vás, Johne Manueli. Cožpak je věčně možné, aby se jeden člověk staral o potravinářský, oděvní, chemický, hutnický a já nevím jaký průmysl, o zemědělství, lékařství a školství? Je možné, aby se jeden člověk staral úplně o všechno, co potřebuje tenhle svět k životu?“

„Jak vidíš, tak to možné je.“

„Ano, je to možné, Johne Manueli, ale SPS stárne a vy také stárnete. Potřebovali bychom alespoň jednoho údržbáře a hlavně někoho, kdo vás vystřídá. Je na čase, aby se někdo nový u vás začal zacvičovat. Já vám rád přeju čtyři sta čtyřicet let života, jenomže věčně tu bohužel nebudete...“

„Věčně ne,“ zamyslel se John Manuel Biladze – poslední dělník světa.

„Mám nápad, Johne Manueli,“ vrhl počítač na starce tajuplný, maličko vzrušený pohled. „Během našeho rozhovoru jsem si promítl ve své paměti zrychlený záznam dějin světa. Napadlo mě, že zbývá jediné řešení, jak přinutit Světovou radu, aby splnila vaše požadavky.“

„Jaké řešení?“

„Johne Manueli, vy musíte vyhlásit generální stávku!“

„Generální stávku?“ vyděsil se stařec. „Co to je?“

„Prostě oznámíte Světové radě a vůbec celému světu, že dokud nepřistoupí na vaše podmínky a nepošlou vám údržbáře a vašeho náhradníka na zacvičení, dokud nedodají nové součástky, nebudete pracovat. Vy jim pohrozíte, že zastavíte SPS!“

„Zastavit provoz SPS!“ zbledl John Manuel Biladze a kolena pod ním se vyděšeně rozechvěla. „To snad, příteli, nemyslíš vážně?!“

„Myslím to naprosto vážně,“ odpověděl úsekový počítač jedenácté generace.

,,Johne Manueli,“ díval se na starce z obrazovky zachmuřený, neobyčejně vážný obličej předsedy Světové rady, „to nemyslíte vážně? Zastavit provoz? Dovedete si představit, co všechno by se stalo? Kdyby se provoz zastavil jenom na několik minut, mělo by to nedozírné následky. V lékařství by stačilo jenom několik vteřin.“

,,Dovedu si to všechno představit,“ odpověděl stařec trochu lítostivým, ale rozhodným hlasem. „Zatím jsem provoz jenom mírně omezil – pro výstrahu. Bude to pro vás rána, když SPS přestane fungovat, ale nemusí k tomu dojít, budete-li rozumní a splníte moje požadavky.“

„Chápu vás, Johne Manueli,“ snažil se předseda smlouvat. „Nemáte to jednoduché: jste na celé SPS docela sám, ale na vaši podmínku bohužel nemohu přistoupit. Na celé zeměkouli se nenajde jediný člověk, kterého bychom třeba i násilím přinutili pracovat. A zvlášť v tak složitém zařízení, jako je SPS.“

„Tak to se nedá nic dělat,“ pokrčil stařec rameny. „Přesně v poledne přestane SPS pracovat. Koloběh se zastaví – a jsem zvědav, jak to lidem vysvětlíte.“

„Johne Manueli, proboha!“

„Ano?“

„Vy nesmíte SPS zastavit. Nejste přece vrah!“

„To nejsem. Energii a suroviny pro lékařství, farmaceutický průmysl a všechny ostatní stěžejní automatické závody budu dodávat samozřejmě dál. Ale to ostatní...“

„Johne Manueli, ponechte mi alespoň čas. Snad se nějaké řešení najde...“

„Určitě se najde. Hoďte sebou, předsedo. Máte na to přesně čtyři hodiny. V poledne – nezapomeňte!“

„Johne Manueli, Johne Manueli...“

John Manuel Biladze vypnul obrazový telefon na stole ve své kanceláři a s podmračenou tváří se obrátil ke skupině počítacích strojů, které za jeho zády sledovaly celý průběh rozhovoru.

Počítače tvořily jeho mimořádný poradní výbor.

„Tak se posaďte,“ vyzval je. „Co si myslíte o celé akci?“

„Je z toho pěkně vyděšený,“ ušklíbl se spokojeně jeden z počítacích strojů. „Myslím, že Světové radě nic jiného nezbývá, než splnit všechny vaše požadavky. Zastavení SPS by příliš ohrozilo život na planetě.“

„To ano,“ přitakal stařec. „Ale bojím se, že se skutečně nenajde ani jediný člověk, který by tu s námi chtěl pracovat. A to by pak stávka musela opravdu začít.“

„Tak začne!“ skočil mu do řeči další z počítacích strojů. „Nemohou vás přece pořád vydírat. Jestli se nemýlím – a já se nikdy nemýlím – tak už máte dávno právo na odpočinek.“

„Právo,“ uculil se John Manuel nakysle. „K čemu je mi takové právo? Přece nenechám celé lidstvo umřít jenom kvůli svému právu? Napřed musí přijít někdo nový, kdo za mě převezme vedení SPS – potom teprve mohu své právo použít. Dobře víte, že SPS může vést jenom a jenom člověk. Všechna zařízení by přestála fungovat, kdyby vedení převzal počítač. Takový hloupý nápad! Nevím, kdo tenkrát SPS postavil a zajistil provozní linky proti jakémukoli zneužití tak, aby je mohl kontrolovat a případně znovu uvádět do provozu jen a jen člověk – povolaný člověk – a nikoli počítací stroj?!“

„Bohužel,“ povzdechl si další z přítomných počítacích strojů, v té době byli lidé proti nám příliš zaujatí. Nevěřili nám, obávali se naší inteligence. Taková nedomyšlená zaujatost!“

„A tohle jsou její následky,“ doplnil ho stařec a spustil si paže bezradně na kolena. „Ale co,“ pokývl po chvíli přemýšlení vzdorovitě hlavou, „když stávka, tak stávka. Dotáhneme to až do konce. Však ona se Světová rada poddá!“

Bylo přesně dvanáct hodin, když převážná část automatického provozu SPS přestala pracovat. Nejprve si toho povšimli diváci u televizních přijímačů, nejméně jedna miliarda právě sledovala přímý přenos ze zápasu o profesionálního mistra světa v boxu. Obrazovky přijímačů náhle nečekaně potemněly.

,,Co je? Co se to stalo?“ vyskakovali diváci z křesel ve svých klubech. Už několik desítek let se nestalo, aby SPS, zajišťující automatické filmování, přímý přenos i dodávku elektrického napětí pro celou zeměkouli, přestalo pracovat. Přesně ve dvanáct hodin se na světě zastavily i ostatní automatické provozy, zajišťující veškeré potřebné i nepotřebné prostředky pro patnáct miliard lidí. Bylo přesně dvanáct hodin, když John Manuel Biladze, uzavřený ve své kanceláři v SPS, zahájil generální stávku.