O keltských srdcích

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2015 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2015 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-198-1 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-199-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-200-1 (PDF na CD)

Předmluva

I. kapitola

Zasvěcení prince

II. kapitola

Čest nebo lest?

III. kapitola

Všední dny nejsou sny

IV. kapitola

Staré a nové pořádky

V. kapitola

Špatná rozhodnutí

VI. kapitola

Cesty bojovníků

VII. kapitola

Podivné svatby

VIII. kapitola

Horká polévka

IX. kapitola

Sailenút a Solavis

X. kapitola

Soudy, Arntór a Rós

XI. kapitola

Cesty, boje a útěky

XII. kapitola

Bohové nepomáhají zadarmo

XIII. kapitola

O síle přání

XIV. kapitola

Těžké časy

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Předmluva

 Budu vám vyprávět příběhy lidí, o kterých se s určitostí ví, že na našem území žili, ale neví se, odkud přišli, ani kam se poděli. Teorií rozličných vědců, znalců i záhadologů o místě původu a směru příchodu i odchodu je velmi mnoho, ví se jen, že sami o sobě jako o Keltech nemluvili, považovali se za Bóje, Germáni a Římané je nazývali Galy. Nechtěla jsem být vědecká a psát historický román, ale zajímaly mne jejich zvyky a především povahy, protože to byli naši předci a určitě nám mnohé předali do genetického fondu. Jména měst – neboli oppid – jsem si vymyslela, stejně jako jména postav.

 A proč jsem se do takového psaní dala? V době minulé bylo stále zdůrazňováno, že jsme Slované a nic než to. Vystřihovala jsem si články z novin, kupovala knihy o Keltech a pročítala webové stránky a byla čím dál udivenější nad novými poznatky o lidech, kteří byli nazýváni barbary, opentleni předsudky a nepodloženými pověrami a omyly historiků v průběhu staletí. Vážím si těchto našich předků vzdálených stejně jako svých nejbližších, protože nesu jejich odkaz a miluji zemi, v které jsem se – stejně jako oni – narodila. Přála bych si, abyste se těmito příběhy bavili stejně jako já, když jsem si je představovala a psala.

Jaromíra Slezáková

I. kapitola

Zasvěcení prince

 Stalo se to před dávnými věky, kdy se Čechy nenazývaly Čechami, nejméně sto padesát let před naším letopočtem. Uprostřed šesti hor, mezi prameny tří řek, sídlil kmen lidí svobodných a tak moudrých, že k němu pro radu i pomoc přijížděl král Redgar, vládce celého území Země Srdce. Nechal připravit dva koně i jídlo na dlouhou cestu. Tentokrát chtěl víc než jen radu od bělovlasého druida Agnidaga. Potřeboval mocné kouzlo na ochranu pro svého jediného syna Solavise. Král ctil své předky, sám byl takto zasvěcen, a věřil, že jeho syn musí být chráněn stejně. Rád by mu předal svou vládu, ale dělal si starosti o jeho bezpečí. Světlovlasý a modrooký mládenec se králi Redgarovi v ničem nepodobal. Byl křehký a útlý, velmi podobný své matce – cizince, dle mínění ostatních lidí byl krásný jako slunce. Nebude z něj dobrý bojovník v těchto nejistých časech, mínil Redgar. Snad syn tu třídenní cestu členitým terénem vydrží a dojedeme včas.

 Kníže se obával zbytečně, jeho syn jezdil na svém vraníku velmi dobře. Za tři dny dojeli na místo. Přivítali se s Radou starších a předali jim dary. Byla to sůl a drahé koření z dalekých zemí.

 „Budete čekat zde, v mém domě,“ řekl Agnidag, „než vám dám znamení. Zatím si odpočiňte, nic nejezte, i když jste si jídlo přivezli.“ Solavis vyslal k hostiteli nevraživý pohled, na takové rozkazy nebyl zvyklý. Snad bylo chybou, že mu otec včas neřekl o nutnosti se postit, před tak důležitým rituálem.

 Mělo se to stát dnes, za úplňku, kdy kouzla působí nejsilněji. Nejvyšší kněz Agnidag již včera uhasil se svými pomocníky všechny ohně na Stříbrné hoře v posvátném háji, kde se nacházelo obřadní místo. Agnidag předem nachystal devatero proutků z posvátných stromů a vytýčil pro nový oheň drnový kruh. Samhain, tedy Nový rok, začne po dnešní půlnoci. Jako před padesáti léty tak i dnes musí se svou učednicí vysvětit místo pro oheň, ten pak bude sloužit lidu celý rok. Agnidag jako jediný směl chodit uprostřed kruhu, namáčel proutky ve vodě ze tří řek a kropil ohniště. Venkovní kruh zkrápěla jeho pomocnice Sailenút, dívka téměř šestnáctiletá, zahalená do temně modré kutny s vlasy pod kapucí. Rozstřikovala vodu bílými prsty ze stříbrné misky a vždy, když se čelně s Agnidagem setkali, mumlali stejné zaříkadlo. Děkovali ohni starému a slibovali dary novému. Oheň dostane dary o půlnoci ode všech rodin kmene.

 Stmívalo se a na nebi převzala vládu stříbrná Luna. Prostor háje byl nachystán, kruh ohně vysvěcen a ke strážní službě povoláni stařešinové kmene. Nikdo sem nesmí vkročit bez povolení nejvyššího druida Agnidaga. Ten se vypravil do svého obydlí, aby oznámil králi, že je vše připraveno. Nyní musí on i syn provést očistu těla ve vodě tří řek a obléci nově utkaná roucha.

 „Až do mého příchodu budete odříkávat modlitby k Matce hor, ty je králi znáš a syna naučíš. Čekejte na můj příchod a s nikým nemluvte,“ řekl stařec, a vydal se pro nový oheň ke staré Vidaše na Křemenný vrch. Vidaša Gymela byla olamh rodu, tedy léčitelka a kořenářka, všemi členy kmene vážená a ctěná. Po setmění, jako před každým Novým rokem – Samhainem, prvním listopadovým dnem, vykřesala jiskru pro nový oheň. Ještě mladý oheň krmila slaninou z obětního berana, pak kolem něj rozsypala ořechy a ječmen. Duch ohně musí být po celý rok spokojený a veselý, aby neškodil. Právě vhodila poslední hrst obilí do ohně, ten náhle prskl a vysypal žhavé uhlíky mimo ohniště. Vidaša se zarazila, to bylo špatné znamení.

 „Přijdou divní hosté,“ ozvalo se ode dveří, ve kterých stál Agnidag.

 „Upokoj se,“ řekla Vidaša a zakroužila laskavě rukama nad ohněm. Poklonila se mu, sňala ze stěny nově připravenou a posvěcenou louč. Připálila ji, poděkovala ohni a podala putovní louč Agnidagovi. Stařec se uklonil ohni též a proti zvyku na odchodu promluvil.

 „Máš starosti, ve kterých bych ti mohl pomoci?“

 „Vždyť všechno víš, Agnidagu. Jedinou starost mi dělají mé staré kosti a samota. Nemám na rozdíl od tebe koho učit svému řemeslu.“

 „Nevyčítej, ještě není všem tvým dnům konec,“ řekl stařec a podal Vidaše hrst suchých kvítků. „Jsou to květy jeřábu, víš, na co pomáhají. Kam až moje paměť sahá, vždy jsi čarovala pro blaho druhých lidí, zkus to dnes pro sebe. Avšak nezapomeň kvůli kouzlům přijít včas, náš společný obřad zasvěcení prince je přesně o půlnoci!“

 Vidaša zavěsila nad oheň měděný kotlík, před vchod své dřevěnice upnula kameny lojovou svíci. Pak dobře nakrájené kouzelné kořínky, větvičky i květy vhodila do vroucí vody. Zamíchala jelením parohem a začala strouhat mastkový kámen. Trochu se řízla a do kotlíku skanulo šest kapek krve.

 Mumlala: „Třikrát tě ctím, Matko hor, milá Černá Annis, a třikrát zaříkám, pomoz mi, prosím, než mne odvede navždy bledá Morianna – bohyně smrti. Nikdy jsem neměla dítek ratolesti a teď jsem slabá a bez radosti. Volám ti slávu, třikrát dík, ať je tu pro mne učedník!“

 Vidaša foukla do par a vhodila dar pro Matku hor – malý stříbrný peníz. Jakmile dopadl na dno kotlíku, zablesklo se. Fouklo to páry ven a zhaslo lojovici. Proti Vidaše stálo šest mládenců. Jejich hrudě obepínaly stříbrné pancíře a také zářily jejich stříbřitě zlaté vlasy.

 Nedala na sobě znát překvapení a zeptala se: „Proč jste přišli, vzácní bojovníci? Vybrali jste si špatný čas na moje služby, musím přejít hodný kus Hercynského lesa a na Stříbrné hoře posloužit knížecímu synu.“

 „Přišli jsme z hvězd, matko, posílá nás mocný otec Sirius. Víme, kam půjdeš, a cestou tě chceme chránit, jsi přece naše matka,“ řekl ten první. Srdce Vidaši se zachvělo, myslela, že sní. Dostala víc než chtěla, cítila bázeň před Matkou hor.

 „Nemáš snad radost, matko?“řekl druhý mladík

 „Mám, ale což nevíte, že velká radost zabíjí stejně jako velký žal?“

 „Zatím nevíme nic o lidských citech, jsme nepopsané lístky nebe,“ promluvil další junák. Vidaša všechny mládence objala a políbila na světlá čela. „Jakpak vás uživím, moji milí?“

 „Když nás tvůj kmen přijme, budeme pro něj pracovat a živit tebe, máti,“ prohlásil čtvrtý mladík. „Jen všem slib, že nám vždy o půlnoci půjčíš svůj kotlík, sami si navaříme.“

 „Nebudeš se na nás v půlnoci dívat, ani to druhým nedovolíš, to nám slib, matko,“ řekl pátý.

 A potom se usmál ten nejmladší, řekl: „Vidíš, matko, u našeho boku klíč? Odemkni pancíře, dobře je uschovej, klíče též. Pokud někdo z nás zemře, musí další z bratrů pancíř znovu zamknout a klíč si ponechat. Slib, že se tak bude dít.“

 „Slibuji!“ řekla Vidaša a schovala pancíře i klíče. Mládenci dostali na svá krásná těla lněné kytlice a vesty z jelení kůže.

 „Pojďme již, cesta je dlouhá a plná nástrah, já vždy musím své zaměstnání vykonávat, ať prší, nebo je tma. A dnes jsou na cestách duše mrtvých. Dobrým lidem neublíží a zlým zlo přidělují.“

 Před Vidašiným domkem mladíci semkli ruce jako sedátko a řekli: „Nebudeš se trmácet přes kořeny, máti, posaď se, budeme rychleji u cíle se silou Luny a mocí Siria. V okamžiku stáli před posvátným hájem Stříbrné hory. Stařešinové, kteří hlídali, k nim ihned přistoupili a rozhořčeně promluvili.

 „Proč, přivádíš paní, cizince do naší společnosti v tuto noc? Proč tito mladíci, o nichž nic nevíme, přicházejí rušit slavnost a přivolat tak hněv našich předků?“ Lid kmene začal výhružně syčet.

 Ihned mezi ně přišel Agnidag, rozpřáhl doširoka ruce a vyznával se: „Jistě mi věříte, jako já vám. Tito mládenci nám přišli pomáhat. Nikdy nebudou rušit naše zvyky a dotýkat se vašich citů. To slibuji! Do tří dnů vám je představím a předložím návrhy Radě starších. Nyní se věnujme obřadu!“

 Král Redgar přivedl Solavise ke kamennému trůnu, ten na něj usedl, sklonil hlavu a sepjal ruce. Bělovlasý druid mu svázal ruce jasanovým proutím, na hlavu mu posadil korunu z dubových listů, lehkou sprškou osvěžil princi hlavu. Ihned nato přistoupila i Sailenút a pokropila Solavisovi nohy. Za ní přišlo dalších devět kněží, klaněli se a při tom kolem trůnu kladli vzácné dary. Každý z nich se dotkl rukou i ramen prince a odříkal svou příznivou věštbu. Posléze podala Vidaša Agnidagovi hrst stonků horských bylin. Druid vyhodil stonky do vzduchu a sledoval, jak dopadají na písčitý pás před nohama prince.

 „Nyní vyslovím mocné geis,“ řekl a poklekl s čelem k zemi. Všichni si také poklekli s rukama na uších. Nikdo jiný kromě kněze, Vidaši a Sailenút nesměl slyšet, na čem závisí život budoucího krále.

 Zato ten, koho se věštění týkalo, se pobaveně usmíval, když uslyšel: „Nikdy nebudeš bez dovolení pít z posvátné studánky Živánky na Stříbrné hoře!“ řekl Agnidag a udeřil princovy nohy větvičkou hlohu.

 „Nikdy se nepodíváš na uši své ženy,“ vyřkla Sailenút a dotkla se vrbovým proutkem hlavy prince.

 „Nikdy se nebudeš vysmívat své ženě, ani rušit její rozhodnutí,“ řekla vážně Vidaša a zaťatou pěstí se dotkla srdce prince.

 Všichni tři se Solavisovi uklonili, což byl pokyn pro ostatní lid, odkrýt si uši. Solavis obul nové vysoké boty, jeden ze vzácných darů, a sestoupil z trůnu.

 Agnidag jej pevně objal a řekl: „Od teď jsi muž s velkou mocí i ochranou. Nezapomeň, že jsi dědic trůnu i naší země ve tvaru srdce, proto Srdcem nazývanou. Ochraňuj a služ jí, nedopusť, aby zahynula ona nebo její lid v porobě a hanbě. Věz, že překročíš-li všechna tři mocná geis – zemřeš!“

 Navzdory bezmračnému nebi se ozval hrom z Hromového Stolu, hory, na níž dleli bohové, a lid zajásal. Byla to správná věštba a bohové i mrtví předci kmene ji schválili. Nyní všichni, kněží, hosté i cizinci prošli úzkou bránou z posvátného háje na dobře udržovanou cestu do vesnice. I tam již planuly mladé ohně a na společném prostranství muži opékali statného berana. Půlnoc dávno minula a Nový rok začal s velkou slávou. Všem hodovníkům stékala mastnota po bradách, jedl se i pečený divočák, připíjelo se dobrým pivem králi Redgarovi a knížeti Solavisovi. Bylo hodně veselo. Zpívaly se oslavné písně, až se chvěly hory a řeky zrychlily svůj tok. Duše mrtvých předků se radovaly též, potomci na ně nezapomněli, vydlabané tuříny na ně mrkaly lojovými světélky, aby lépe poznaly své jídlem naložené misky.

 Jen král Redgar byl zasmušilý a čím více se Solavisovy oči rozjařeněji leskly, tím více byl jeho otec smutnější. Dobře zachytil pohledy svého syna na krásnou Sailenút. Proplétal se lidmi, dělal hodně opilecky bratrského, ale ve skutečnosti běhal za touto kněžkou. Znal obdivné pohledy královského služebnictva, nejvíce dívek, které Solavis tak rád po tělech potřepával a na dobré mravy pranic nehleděl. Nyní se král bál ostudy právem. Solavis však nebyl sám, jemuž krásná dívka lýtka zapálila, též cizinci na ní mohli oči nechat, nejvíce ten nejmladší. Nejen král se bál, i Agnidag procházeje veselicí dobře viděl. Nenápadně poslal bratry s mátí Vidašou domů a při rozbřesku vyzval kmen.

 „Již nerušte dále Matku hor – Černou Annis, jděte do svých domů v klidu a spěte vydatně! Zítra v poledne se sejdeme na vrchu Stříbrné hory, budeme rokovat o budoucnosti kmene.“

 Krále Redgara a jeho syna uložil Agnidag ve svém domě. Sám vešel do přístěnku a naslouchal větru. Než usnul, slyšel zdáli pláč malého dítěte. Byla to divná věc, aby vítr roznášel tak jasně pláč. Něco takového slyšel ve svém životě jen jedenkrát – když byl malý chlapec. Říkalo se, že takto někdy pláče opuštěný bůh Dagda, protože si vzpomněl na svou matku. Agnidag se nebál, i když věděl, že Dagda je nejvyšší bůh bohů i války. Zatím se kmenu nebezpečí vždy vyhýbalo, sami bohové chránili lidi pro jejich dobrotu a štědrost.

 Ráno, obtěžkáni dary, vsedli oba hosté, Redgar i Solavis, na koně a loučili se s moudrým starcem.

 Než trhl uzdou ryzáka král Redgar, zeptal se Agnidag: „Pojedeš za našimi bojovníky v severním oppidu, žádat je o pomoc?“

 „Ano,“ řekl překvapený král. „Mám špatné zprávy od strážců z hraničních lesů.“

 „Vím to,“ přikývl stařec. „Až budeš jednat s jejich vůdcem, řekni jen, že za jejich pomoc tvým šikům rádi dobře zaplatíme.“

 Solavis se lačně usmál, dobře si všiml šperků při slavnosti. V hlavě se mu rodil plán a tak si již v půli cesty zpět pískal.

 „Synu,“ řekl Redgar, „nepískej na koni v době Samhainu, přilákáš zlé duše, koně se splaší a my se zabijeme.“

 „Nesmysl,“ řekl Solavis, „já těm tvým čarám a kouzlům pranic nevěřím.“

 „Ano, všiml jsem si, že celý obřad pro tebe byla jen maškaráda kejklířů a největším kouzlem byly oči Sailenút.“

 „Je moc krásná,“ prohlásil Solavis, „a jistě i bohatá, stříbrná čelenka, nákrčník a další šperky na ní visely jak ty jeřabinky v zimě.“

 „Divně mluvíš, je to dcera mého nejlepšího přítele, až on umře, bude ona nejvyšší druidkou Země Srdce. Svou čistotu zasvětila bohům, nemůže se stát ničí manželkou, slyšíš?“

 „Uvidíme,“ řekl rozmarně Solavis a bodl koně do slabin. Starý král Redgar se zachmuřil. Takovou nezakrývanou neúctu od syna ještě neslyšel. Právě mu přibyla velká věc k řešení!

II. kapitola

Čest nebo lest?

 V čase, kdy král Redgar a jeho syn Solavis odjížděli po vydřevené cestě a zadky jejich koní se vnořily do lesa, vracel se Agnidag ke svým ovatům. Chtěl jim připomenout dnešní důležitou práci a dát jim požehnání. Ovaté byli nižší kněží kmene a vykonavatelé obřadů, při kterých bylo třeba dělat i těžší práci. Nevzpírali se, naopak měli dobrou náladu, smáli se a žertovali, vždyť byli mladí, silní a věděli, že mají před sebou ještě mnoho let učení. Již na Agnidaga čekali na pastvině mezi domky, v rukách drželi nádoby plné popela z nočního ohně. Popel v sobě měl i drobná smítka spálených snopů ze staré úrody. Ano, vše staré bylo včera spáleno, i figuríny z hadrů představující škůdce úrody a nemoce lidí. Tímto popelem budou posypány hranice polí nových i těch stávajících. Další skupince starších žen a výrostků požehnal Agnidag sprškou z posvátné studánky Živánky, pokropil i jejich hole na odhánění dobytka. Bylo třeba sehnat ovce, kozy i prasata z pastvin do stájí ve vesnici, řádně všechny kusy prohlédnout. Starší kusy porazit a maso připravit na zimu. Mladší děti s matkami odcházely k potoku vachlovat namočený len v zátočině říčky Lanahwy, která dostala své jméno po lnu.

 Ve vsi zůstali starci, kteří skládali pod podlahy domů dřevo jako ochranu před zimou. Nemuseli se bát přepadení cizích nájezdníků, ve vsi s nimi zůstal kovář Eacharn se svým pomocníkem Munganem. Stačilo, aby silák Eacharn vyšel před dveře kovárny, a hned bylo každému nepoctivci známo, že utkat se s ním znamená velký výprask nebo i smrt. Chystal s Munganem nové podkovy pro mladé koně z pastviny. Dnes večer bude ten nejkrásnější kůň shazovat jasanové pruty k věšbě.Všichni pilně pracovali a těšili se na večer. Oslava Samhainu bude trvat ještě dva dny, jídla bude mnoho a pití ještě více. Nejdůležitější částí obřadů bude koňská věštba na celý rok. Celému kmeni budou představeni cizinci, kteří včera způsobili tolik rozruchu.

 Agnidag přišel před malý, ale úhledný domek své učednice, kněžky Sailenút, a volal: „Sailenút, máš vyrobené amulety?“

 Bylo mu divné, že dveře jsou zavřené a za nimi tlumený pláč. Sailenút seděla u stolu nad rozprostřenými hadříky s uplakanou tváří. „Ne, otče, jak vidíš, vše mám již nachystáno, ale vyleštěné vlčí zuby nemám.“

 „Jsou důležité, aby kmen zůstal celý rok pospolitý,“ řekl Agnidag a prohlížel si věci do škapulířů. Byla tam zrnka ječmene, prosa i máku, sušené okvětní lístky šípkových růží, malé stříbrné penízky a bukvice, jen zuby ne.

 „Co se stalo ctěnému Faolaganovi, že zuby nedodal?“

 „Řekl mi, že jeho ruce a nohy ochably věkem a nenalovil dost vlků. A když nalovil, tak pouze stará zvířata se špatnými zuby,“ odpověděla Sailenút se sklopenýma očima.

 Nechtěla hovořit o mlsných pohledech toho staršího muže, neslušelo se to. Odpověď kmenového lovce vlků se jí zdála nepravdivá, Faolagan vypadal mohutně a zdravě. Ještě nikdy předtím se takto nevymlouval. Agnidag se zasmál.

 „Ten mazaný podšívka! Opravdu má dobrý čich, nejlepší ze všech, něco za tím je. Uslyšíme jeho výmluvy na kmenové radě! Nedělej si starosti, Sailenút, u ohně vše vyřeším. Prozatím nařezej kůžičky na tenké proužky k zavěšení škapulířů.“

 Minulo poledne, Agnidag zažehl nový oheň uprostřed vsi a ženy, které se vracely od říčky, si braly zapálené louče ke svým domovům. Pekly na železných tálech nekvašené placky a k nim vařily jehněčí maso. Celou vsí se rozlévala taková vůně, že děti, kterým se od řeky nechtělo, přiběhly a loudily oběd. Z ohrad se ozývalo bečení, mečení a frkání zvířat, byla tříděna k zítřejší porážce a kovář kul podkovy za občasného ržání neposlušných koní. Blížil se večer a ovaté nachystali na podpěrách dvě dlouhá břevna, přes ně poskládali čerstvé jasanové pruty. Až kněží povedou mladého koně, bude hrudí shazovat konce prutů a ty se naskládají do obrazců. Tito mládenci ještě rozhozeným prutům nerozuměli, bylo jim divné, co v té změti může Agnidag vidět, ale neodvážili se smát nahlas. Učení je cesta plná trnů.

 Rychle se setmělo. Na dubových a bukových špalcích seděli všichni významní lidé kmene a před nimi všichni ostatní ze vsi. Jedno významné místo bylo prázdné, patřilo Vidaše. Lidé napětím pokašlávali a posmrkávali, oheň prskl a vtom se zjevila léčitelka Vidaša obklopena šesti mladíky. Agnidag povstal a poklonou ji přivítal. Sedla si, ale mládenci zůstali stát.

 „Toto jsou synové naší olamh, přišli pomáhat nejen své matce, ale i celému našemu kmenu,“ řekl Agnidag, ale slyšel z mručícího davu sykot. Mručení znamenalo souhlas a sykot opak. Zvedl pravou dlaň proti davu a ten zmlkl.

 „Dlouho jsem přemýšlel, komu z celého kmene by mohli pomáhat, a předkládám Radě starších takovýto návrh. Tento mladík,“ ukázal na usměvavého, „se jmenuje Calidusir, je mrštný i chytrý, a bude pracovat u paní Ceany, potřebuje pomocníka ke zvířatům, její děti jsou zatím malé a slabé. Tento statný mládenec Fuskusir by mohl pomáhat kováři Eacharnovi při výrobě nářadí, kmen musí více obchodovat. Třetí mladík Nimiumsir pomůže v hospodaření našemu stařešinovi Coclovi, čtvrtý se jmenuje Basitsir a pomůže našemu brehonovi Górdanovi, naučí se zákony a bude dohlížet nad všemi, co se hrubě provinili. Tento mladík je silný a bude provádět tresty krvavé i oběti.“ Dav zasyčel. Agnidag pohlédl na Vidašu schoulenou do pláště, třásla se. Byl znepokojen výstražným syčením kmene. Opět umlčel kmen skříženým gestem paží.

 „Řekl jsem, že je to můj návrh, budeme jej posuzovat spolu s Radou starších. Mohu pokračovat?“ Odpovědí bylo mručení. „Tento mladík,“ Agnidag ukázal na velmi útlého mládence, „se jmenuje Tenersir, a jak jsem zjistil, rád mluví ve verších, bude se učit u naší vzdělané Muireall, naší filli kmene. Již brzy budou oba skládat oslavnou báseň ke královské svatbě.“

 „Óoh,“ zašuměla překvapením všechna ústa lidí.

 „A tento šestý mladík jiskrného pohledu bude pomáhat stařešinovi Branovi a někdy také mně. Énziscor je poslední ze synů Vidaši, žádám vás o laskavé přijetí, neboť náš kmen vždy přijímal sirotky našich padlých bojovníků a zabitých žen. Prosím, mluvte, podle hodnosti a věku!“

 „I když bych pomocníka potřeboval,“ začal vznešený Cocla, „je mi moc divné, že Vidaša měla někdy děti a navíc jako olamh kmene byla svěcena pro celoživotní panenství.“

 „Já zase,“ začal Eacharn, „nemám rád zvědavé cizince u svého řemesla. Musel jsem se učit hodně daleko od domova, a najednou nějaký mládeneček bude mít vše před očima a zadarmo?“

 Jako třetí si vzal slovo Faolagan, nechtěl být prvním rýpalem, nebylo by to diplomatické. Odkašlal si a začal vemlouvavě tiše: „Je mi líto, že na mě pomocník nezbyl, zrovna nyní bych někoho potřeboval, vlci se potáhnou ke vsi, když tu budeme mít dobytek přes zimu.“ Úlisně se usmál na Agnidaga a pokračoval: „Jistě, naše ženy to nemají lehké, starají se o nás i děti, leč míním, že paní Ceana si poradí jako dosud, výrostci po její zemřelé sestře budou brzy muži, ale co já? Nenalovil jsem dost vlků, nemám jejich bílé zuby a zbývá jediný den na lov, pakliže mají být škapulíře svěceny v Samhainu.“

 „Dlouhá je tvoje řeč, pěkně sestavená, ale ty nejsi žena a děti jsi nerodil, každý den cvičíš u lesa naše posilující cvičení – widu, neviděl jsem, že bys kulhal nebo shrbeně přišel. Paní Ceana se určitě vyjádří. Prosím pokračujme v jednání!“

 „Až dosud jsme nikdy cizince na pomoc nebrali,“ promluvil přísně brehon – soudce Górdan. „Dost na tom, ctěný Agnidagu, že jsme přijali před necelými šestnácti léty tvou dceru, i když všichni věděli, že to tvá pokrevní dcera není. Plně jsme ti důvěřovali, ale dosud nikdo neví, odkud tato dívka je. Kdyby se o ni někdo náhle přihlásil, mohl by ji vzít silou proti našim vlastním lidem. Tak to může být i s těmito cizinci. Pomyslel jsi na nebezpečí?“

 Krásná žena Muireall zvedla bělostnou paži hlásíc se o slovo, byla téměř dvacetiletá a nesměla mluvit jako prvá před staršími, ač byla velmi vzdělaná.

 „Mně se Tenersir zamlouvá, je mi jedno, zda je cizinec či je Vidašin pravý syn. Jestli nebudeme brát mladé lidi mezi nás, kmen vymře!“

 Shromáždění zasyčelo a po způsobu koní zafrkalo, byl to projev nejvyšší nevůle, ale Agnidag ukázal na paní Ceanu: „Naše milá Ceano, prosím, mluv!“

 „Potřeby lidí kmene jsou důležitější než moje chabé síly, potřebujeme ochranné amulety, zima je pro nás nebezpečná, a proto ať si Pán vlků – Faolagan, vezme Calidusira k sobě.“

 „Ojoj!“ vydechli lidé a zamlaskali obdivem.

 Agnidag kývl a začal svou řeč: „Mrzí mne, že máte krátkou paměť. Zapomněli jste na vyléčené rány a zlomeniny, na všechny svoje nemoci i nemoci svých zvířat? Není vám hanba ostouzet tuto ženu,“ ukázal na Vidašu. „Zestárla s vámi, plakala nad vašimi mrtvými.“

 Lidé mlčeli, ale Agnidag pokračoval.

 „Nejen toto úrodné údolí, ani posvátný háj na Stříbrné hoře, též Křemenný vrch plný zlata, ba ani naši spřízněnou ves Tonhaim jste nemuseli budovat, vše darovali bohové z Hromového Stolu právě našemu kmeni. Nemuseli jste stavět zdi ani brány, jak se dělo v jiných částech Země Srdce. Přišli jsme a vše zde bylo, majetek i silná ochrana tohoto koutu země. Šest mladých pomocníků přišlo na pokyn velkého Síria, to mi věřte! A moje dcera? Tu rovněž seslali bohové, nikomu z vás neubližovala, naopak rozdávala své dobré srdce. Vím, proč se bojíte, ale zatím není čeho. Nyní přiveďte koně!“

 Oči všech lidí se obdivně procházely po svalech kováře Eacharna, který vedl bujného hřebce. Jeho chřípí frkalo zlostí a třásl se na něm každý vyhřebelcovaný svalek, dovčera byl volný na své pastvině, nemohl pochopit, co lidé chtějí, když mlaskají. Jakmile na jeho zadek sáhl Agnidag a řekl: „Pojď hezky, no, pomalu!“ šel jako beránek a poslušně jasanové pruty hrudí poshazoval. Dostal placku s medem a byl odveden do stáje učedníkem Munganem. Písmo prutů vydalo věštbu. Agnidag pozval Sailenút a ujal se výkladu. Ukázal na prostřední znak U.

 „Tohle je naše vesnice a tyto paprsky ven směřující znamenají, že mnoho lidí bude muset opustit kmen, zářezy na břevnech znamenají měsíce a skřížené pruty pod nimi naše mrtvé. Náš kmen opustí proti své vůli jeden člověk, zde je znak sídla krále a šíp směřující k nám značí nečisté úmysly. Bude dlouhá zima a tedy špatná úroda!“

 Lidé začali syčet a z řady řemeslníků se ozval nakvašený hlas truhláře Vaduba: „Zase budeme vařit kopřivy a chytat vrány jako letos?“

 „Možná bude daleko hůř!“ pokrčil rameny Agnidag.

 Sailenút byla ještě bledší než obvykle, též neměla právo mluvit dříve než starší, ale znepokojeně řekla: „Budu to já, kdo opustí kmen?“ Všimla si roztrženého listu kontryhele, představoval ženu opouštějící kmen. Agnidag to dobře viděl, ale nechtěl zveřejnit, vždyť ti, kteří neměli dceru, rádi by se jízlivě radovali. A také viděl, jak se zachvěl cizinec Énziscor, oči měl zalité slzami, netušil, co jej u srdce sevřelo, zato Agnidag to věděl velmi dobře.

 „Ano, bude to mladá žena, ale nevím, zda jsi to ty!“ Viděl, jak se soudce Górdan ušklíbl, ani se na něj upřeně nemusel dívat.

 „Chci vás všechny potěšit, vyděláme spoustu peněz za naše výrobky a zvířata. To je konec věštby a tak vám přeji radostné hodování. Zítra ráno půjdu s Radou starších obdarovat studánku, obejdeme naše řeky, dary vodě položíme, poděkujeme a večer se opět sejdeme zde.“

 Rada starších brumlala, nejvíce pyšný Cokla, tvrdil, že takové vysluhování rozmazlenému Solavisovi bylo nepřiměřené. Nejvyšší brehon Bran si mnul bílý plnovous, přitakal a zdůrazňoval, že skrze knížátko kmen jen k úhoně dojde. Básnířka Muireall si k rozhovoru zajala Tenersira, stále se mu dívala do očí a on z rozpaků koktal. Pán vlků Faogalan nemarnil čas a odváděl si do stavení Calidusira. Sailenút odešla obejmout Vidašu a Agnidag si pozval Énziscora, vzal jej kolem ramen.

 „Poslechni mne, synu, dnes podruhé jsem ucítil trnout tvé srdce, vím, že jsi zmaten přívalem citu dosud nepoznaného. Vím, že i její oči jsou vůči tobě vstřícné, věř mi, není ti souzena. Budeš pracovat v domě soudce Brana a budu tě učit také já. Takže častěji Sailenút uvidíš, ale nesmíte nechat vykvétat rajskou květinu lásky, zle by se vám vedlo.“

 „Vím, je to kněžka,“ řekl smutně Énziscor, „ctěný Agnidagu, nelze udělat výjimku?“

 „Synu, kdybych směl říct pravdu, zdrtil bych více srdcí než jen to tvoje, raději mne poslechni!“

 Ten večer bylo stále jasné nebe, mateřská Luna – ještě plná – zářila k lidskému radování. Již před půlnocí se začalo rozléhat mezi stromy volání matky vlčice, která tomuto územívládla se svým druhem. Lidé se nebáli, věděli, že se k jejich vsi díky velkým ohňům smečka ani nepřiblíží. Vlčice Bellrig dobře cítila svým citlivým čenichem pach broušeného ostří i vůni peří nově vyrobených šípů, právě v jedu blínu máčených. To Faolagan a Calidusir chystali zbraně na ranní lov. V půlnoci odešel Calidusir k domku Vidaši. Vlčici nezajímal, neměl ani pach člověka. Bellrig dostala jméno podle bílé skvrny na levé pleci. Vždy věděla, co Faolagan chystá, před léty spolu uzavřeli dohodu. Kdysi, coby mladík, hledal s přehnanou snahou vlčí stopy a spadl do strže, prosil o pomoc boha zvířat Cernunna a ten poslal ji. Zachránila mu život, když jeho vestu po zemi zatáhla k domu, pak psi ze vsi šli lehce jeho stopou, až jej našli. Zlomenou nohu Vidaša vyléčila. Dohoda zněla: on pověsí před lovem svou vestu na lískový keř u domu a ona ukryje členy své smečky. Cizí vlky na jejím území střílet může. Přesto i bez vesty vždy věděla, že se chystá na lov, dnes večer nikde znamení neviděla ani necítila. V domě byl další divný člověk.

 Druhý den, velmi časně ráno byli na stezce dva muži, neúprosně sledovali vlčí stopy až na jejich včerejší shromaždiště.

 „Vlci tady byli, ale odešli stejným směrem, zřejmě tam, pod skálu,“ řekl Faolagan a ukázal Calidusirovi krvavé jehličí a chuchvalce jelení srsti.

 Potom Pán vlků zvedl chuchvalec a prohlásil velmi nazlobeně: „Není to srst jelenní, ale kozí! To zase ukradli některý náš kus z pastviny. Není to poprvé. Pojď, schováme se za skálu nad nimi a já někoho vylákám ven. Až uvidíš vlka s černou srstí, střílej! Mně se to ještě nepodařilo, již se mi ruka třese.“

 Faolagan začal pomekávat jako vyplašená mladá koza a zpoza skály opravdu vyběhli dva vlci. Byla to Bellrig a její černý, statný dospívající syn Oig. Calidusir vystřelil na Oiga a trefil přímo do srdce. Nyní vlčice viděla, že za novým střelcem jde i Faolagan. Výstražně zavyla a on rozuměl: „Ode dneška naše dohoda neplatí! Budu lovit, kdy se mi zachce a koho budu chtít, nejen já – i můj partner a celá smečka!“

 Když vlka na tyči z lesa odnášeli, Bellrig šla za nimi a občas bolestně vyla. „Budeš muset zastřelit i jeho matku,“ prohlásil Faolagan, „nedá pokoj, dokud se nepomstí a to by bylo pro naše zvířata nebo dokonce lidi hodně špatné.“

 Calidusir mlčel až k domu Pána vlků, přemýšlel. „Je třeba kůži stáhnout, odmízdřit a napnout na dubový rám. Kůže bude pod přístřeškem dobře schnout a také zuby musíme vyvařit a vyleštit, tak pospěš, aby ještě dnes stařík amulety posvětil.“

 Calidusir slyšel a divil se: „Cožpak si nejvyššího druida nevážíš, když jej posměšně staříkem nazýváš?“

 „Ale jdi, nejen já, ale i druzí vidí, jaký pápěra to je, vše za něj druzí dělají i vyřizují, řádného muže z kmene svým čarám nenaučil, na jeho pořekadla dávno padl prach a v dnešním světě již nepomáhají.“

 Calidusir si umínil, že se v půlnoci zeptá Vidaši, jak moc musí svého pána poslouchat. Po celou dobu, než vlka vyvrhli, kůži napnuli a zuby vyvařili, plakala vlčice Bellrig za jejich domem a s ní celá smečka. Její druh, šedivák Umbrasil, přísahal svou naříkavou melodií pomstu. Nikdo z vlků se neodvažoval blíže k ohradám, neboť všechna zvířata byla tříděna, značkována, či porážena, všude pach krve a blýskání nožů. Maso bylo nasoleno a posléze bude uzením vysušeno.

 V pravé poledne Agnidag i ovaté darovali mince i bronzové šperky třem řekám i posvátné studánce Živánce. Zpívali své díky vodě, až zvonila. Děkovali za ryby, vodu i jemný len a prosili o další dobré vztahy pro tento rok. Agnidag nesnášel pohled na zabíjené kusy, a proto se každoročně vydával na dlouhou cestu k řekám. On sám kromě ryb žádné jiné maso nejedl, ale všem lidem ve vsi je přál. Nyní se vraceli z poutní cesty zpět, Agnidagovi vrtalo hlavou, proč z nádoby plné mincí, kterou na dno spouštěl, se kolem jeho ruky k hladině vytočil krvavý vír. Nikdo z kněží zraněn nebyl a stříbro nečervená.

 V podvečer přišla Sailenút do Faolaganova domu a dostala krásně vyleštěné zuby nové i starší. Zpytavě se na Calidusira dívala a viděla, že je vyděšený, cítila jeho smutek nad prvým úlovkem. On ani Faolagan nemohli tušit, že byla v lese v době lovu a rozkaz Pána vlků slyšela. Od toho byla nejvyšší kněžkou, protože jí bozi obdařili výbornými smysly. Jen dosud nenalezla vysvětlení pro chování Faolagana. Matka vlčice Bellrig často kolem ní v lese procházela, obě o sobě věděly, ale ctily se navzájem. Nikdy nenosila zbraň. Sailenút se Agnidaga často ptala, proč není ozbrojen, protože lesem chodí i medvědi a také špehové cizích kmenů.

 Řekl: „Zvíře pozná čistou duši a člověku se vyhne. Jen ten, kdo sní o krvi, se též s krví setká. A zlí lidé? Naučím tě jak být na více místech najednou až přijde čas.“

 Když Calidusir potkal matku, ptal se jí: „Ještě jsem nejedl a musím domů, prosím, abys zjistila u Agnidaga či Sailenút, proč chce Faolagan matku vlčici zastřelit, až dosud nikoho ve vsi neohrožovala, je to tak? Nikdy jsem nikoho nezabil, ani zvíře, cítím, že služba u Pána vlků není to, co bych rád dělal.“

 Po chvíli odešli od shromážděných lidí i jeho další bratři. Vidaša zašla za Agnidagem, který s ovaty i Sailenút světil amulety. Věděla, že vyrušovat v této chvíli je nepatřičné. Přesto se zeptala, zda by pro ni měl chvíli a k dotazu syna se vyjádřil. „Mluv přede všemi, Vidašo, co se stalo?“ Když všichni vyslechli dotaz, promluvil první Agnidag.

 „Každý má v životě své úkoly, překážky i omezení a tohle byl úkol pro Calidusira. Musel by zabíjet zvířata i u paní Ceany. Vše, co z toho plyne, má napsáno v osudu, nemohu to změnit.“ Sailenút smutně řekla: „Nemusí zabíjet víc, než je nutné, byl však využit Pánem vlků. To on nenávidí vlčici Bellrig tak, že jejího syna nechal zastřelit, je totiž jejím dlužníkem.“

 „Když nadutec o pomoc prosí, je pokorný, ale když se mu jí dostane a přežije, začne po čase přičítat zásluhy sobě a zachránce nenávidět.“

 „Jak to všechno víš?“ ptali se ovaté.

 „Jsem často v lese, trhám byliny, kůru ze stromů beru, vidím a slyším.“

 Mladí kněží neměli ani potuchy o schopnostech Sailenút a příliš jí nevěřili, možná i trochu žárlili na přízeň, jíž dostávala od jejich učitele.

 „Nemusím připomínat, že vše mezi námi musí mezi námi zůstat,“ řekl Agnidag, „a nyní půjdeme rozdávat amulety rozjařeným lidem.“

 Když se všichni loučili a „Dobrý spánek“! si přáli, objala Sailenút Vidašu, na své srdce pevně přitiskla a do ucha zašeptala: „Nepouštěj zítra do poledního slunce svého syna Calidusira, ještě před cestou do služby vyžádej pro něj ochranu Černé Annis, Matky hor.“

Když nočním větrem vanuly prosby, bůh větru Ézus posměšně sípal: „Zabil! Zabil!“

 „Neposlechnu tě, máti, řekl Calidusir do čerstvého rozednění, „jsem neučený, ale ne zbabělý!“ Vyšel na stezku položenou v mlze, a čím více se blížil k domu Faolagana, tím více pociťoval za sebou něčí kroky. Ohlížel se, avšak nikoho nespatřil. Bloudil a nohy jej nezvladatelně dovedly, až k místu kde zastřelil Oiga. Něco škublo jeho halenou tak, až upadl. Na prsa se mu postavil šedivák Umbrasil a k jeho hlavě Bellrig.

 „Máš přece tesák, tak zabíjej!“ štěkla Bellrig.

 „Ne!“ řekl pevně Calidusir, ale potom jej Umbrasil chytil za hrdlo a silně stiskl.

 V tom okamžiku přiletěl otrávený šíp a protnul hruď vlčice. Už jí nic nedlužíš, znělo lesem a šedivák se skokem octl před Faolaganem. Ten nestačil vystřelit, proťal však tesákem vlkovu hruď. Pán vlků uviděl mezi stromy modrou pláštěnku a rozlobené oči Sailenút. Nepotřeboval jako svědka dívku, která mu svým odmítáním lámala srdce. Rozběhl se za ní a křičel, vztekem pominutý: „I tebe dostanu, ty vyzývavá čarodějko!“

 Střílel na každý list, jenž tančil v podzimním pádu. Dívku nedohonil, zato spadl do strže, z které mu bůh Cernunnos kdysi sjednal záchranu, a zlámal si obě nohy.

 Nad strží se náhle vedle dívky zjevil Agnidag a přísně promluvil: „Nepomáhej mu! Příliš si zvykl na místo povýšené, zlenivěl, chová se lstivě i chlípně, proto teď musí snášet ponížení. Tento konec měl napsaný v osudu. Ještě dnes pohřbíme své mrtvé. Jdi a řekni Vidaše, že její syn tu leží mrtev, vím, žes jí varovala.“

 Mezi stromy se začal vlnit temný plášť Morriany a její kostnaté ruce ukončily bolest Faolagana. Vidaša Gymela splnila svůj slib a nejmladšího z bratrů poslala do lesa pro tělo Calidusira. Cítila stejnou bolest jako vlčice Bellrig, ale neplakala. Nemohla. Je to tak vždy, když žal je větší než hora.

 Énziscor přinesl stříbřitý pancíř, který připjal klíčem k hrudi bratra. V ten ráz se tělo Calidusira rozpadlo v stříbřitý písek, zmizel pancíř a na zemi ležel pouze klíč. Énziscor klíč sebral a později uložil do matčiny truhly. Faolagan byl pohřben pod nevelkou mohylu nemethonu, jak kázal vžitý obyčej. Nikdo však nad jeho hrobem nezaplakal.

III. kapitola

Všední dny nejsou sny

 Od oné strašlivé události bydlela krásná Muireall v Bukovci u své tety Brigity. Nikdy nezapomněla na den, kdy nepřátelský kmen napadl její rodnou vesnici Tonhaim.

 Byla to bohatá tržní ves, obchodovala se železnými a měděnými výrobky, prodávala výrobky šperkařů z jihu Země Srdce. Náramky i náušnice ze švartny budily obdiv Středomoří i Pobaltí.

 Stalo se to vprostřed týdne, kdy spousta zboží i lidu bylo na tržišti. Lupiče přivábila mincovna i kupecké domky plné nového nářadí a zbroje. Nezvyklé výkřiky a dusot koní upozornily chůvu. Tehdy je oba, ji i bratra Mungana, schovala ve sklepení mezi sudy piva. Potom rychle běžela pro rodiče na tržiště, ale netušila, že dům již hoří. Ona ani rodiče se již nikdy nevrátili. Nakonec děti vyběhly z domu, utíkaly za humna, kde je do sedla rozložitého valacha nabral strýc Eacharn, jenž ráno přijel obchodovat. Když je vyděšené tahal násilím na koňský hřbet, viděly, že jejich dům je v plamenech, hořela celá ves. Dým, křik zabíjených lidí a dusot koní, to bylo poslední, co zahlédly a slyšely.

 Mnoho mladých let uběhlo děvčeti Muireall, během kterých se od tety naučila domácí práce a Mungan zase vše o pěstování zrna. Často si na jejich zápraží sedl ctihodný Cokla a vyprávěl dětem staré báje o vzniku Země Srdce. Báji o jejich prapředku Gigantovi Keltoiovi chtěly slyšet pokaždé znovu. To za Coklou chodili všichni kupci, mluvili o cizích krajích i zvycích, přiváželi nezvyklé barvy na hliněné nádobí i látky. Dotazy, které děvče kladlo, přesvědčily Coklu, že je velmi chytrá a učenlivá. Proto jí naučil psát i číst písmo druidů – okham. Skládala verše i oslavné projevy, malovala složité vzorce na kozí kůže a vyráběla šperky z kůžiček a dovezených skleněných perel. Muireall – mladá dívka s krásnou bílou pletí a bohatými vlasy – se líbila všem mužům.

 Zatímco ona rostla do krásy a napájela hlavu poznáním, přicházel mnohdy Eacharn do jejich domu a se zalíbením sledoval její pokroky v učení. Nejen to, sledoval každý její pohyb, až to dívce vadilo a tetě bylo divné. Teta Brigit vzpomínala, jak otec Oboden ještě mladíčka Eacharna poslal do Panonie, aby se naučil kovářskému řemeslu, věděl, jak je silný a má šikovné ruce. Eacharn se vrátil po šesti létech a jako mistrovský kus vykoval damascénský meč. A rodina mu pomohla postavit kovárnu, zařídit ji nářadím i dovézt tavnou rudu, které bylo v Hercynském lese hodně. To vše nakoupili za stříbrné pruty, protože stříbra bylo v tomto kraji víc než dost. Aby se Eacharn Muireall ještě více do srdce zapsal, když dospíval její bratr Mungan, vzal jej do kovárny, aby z něj vychoval nástupce.

 Teta Brigit si dobře všímala, jak Eacharn obtáčí své pavučinky kolem dívky, slyšela i umné lichocení, aby dívce hlavu popletl. Když si zpytavého pohledu Brigit všiml, vždy zrudl jako od výhně a jeho srdce zvonilo více než kovadlina. Čím více se snažil, tím více se Muireall vymlouvala na práci, pokaždé se začala koštětem ohánět, aby jí nemohl vzít kolem ramen. Jídlo do kovárny přinesla však vždy, se zaujetím se dívala na práci svého strýce Eacharna. Velký věkový rozdíl dovolil jejím očím vidět v Eacharnovi spíše otcovského strýce než svého budoucího muže. Nechtěla se stát manželkou, ani mít děti. To způsobil krutý příběh z jejího mládí. Bála se, že by se její děti mohly ocitnout ve stejné situaci. A co kdyby odněkud nepřijel nějaký zachránce? Teta Brigit dnes již mladou ženu nepřemlouvala, určitě proto, že ženy v tomto kmeni si svobodně směly zvolit muže, anebo bez posměchu zůstat svobodné.

 V den, kdy si Muireall přivedla cizince domů a další cizinec byl do kovárny přidělen, tmělo se Eacharnovi zlostí před očima. Přemítal, zda někdy Agnidagovi odmluvil nebo cokoliv zlého udělal, a on jej teď proto potrestal. Nepřišel na nic. Když musí nyní vykovat ještě více výrobků, kdy bude mít vlastně čas docházet do domu paní Brigity? Takto a podobně užíraly myšlenky Pána koní, když do výhně zakládal nové železné pruty, aby dveřní panty, hřebíky a kliky se svými pomocníky vyrobil.

 „To je dobře, že jste v pilné práci, sami bozi se těší pohledem na vás,“ řekl kněz Agnidag, když vkročil do kovárny.

 „Věru, bude třeba dveře domů zabezpečit před letošní tuhou zimou!“

 Eacharn se zašklebil a pomyslel si, že tolik chvály najednou není jenom tak. Určitě bude chtít ten přísný stařec něco navíc. A nemýlil se.

 „Byl bych rád, kdybyste kromě nářadí zkovali ještě mnoho hrotů k šípům, též hlavice oštěpů a vykovali nové meče. Proto jsem ti dal posilu,“ Agnidag se usmál na Fuskusira, „abys stihl všechnu práci, než přijde zima. Ostřit motyky a srpy můžete pak.“

 Znepokojený Eacharn odložil velké kleště na kovadlinu. „Takže ta hrozba z královského sídla znamená válku?“

 „Možná ano, musíme být nachystaní na jaro, až cesty bojovníků oschnou. Žádná věšba nebyla dosud planá, dobře to víš, Eacharne. Byl bych ještě raději, kdybyste těmito přípravami lid obou vsí nestrašili. Dost na tom, že byla letos slabší úroda a je mnoho jedlíků.“