Chci tě svést

Monika Knápková

Copyright© 2016 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2016 by Monika Knápková

Copyright© 2016 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-228-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-229-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-230-8 (PDF na CD)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Tak a je to.

Jsem rozvedená. Jak dlouho jsem byla s mým mužem? Sedmnáct let. A tři roky jsem s ním chodila. Byl moje velká láska, jasně poslední roky jsme se i hádali, ale já jsem byla spokojená. Byla jsem ráda, že ho mám a to samé jsem si myslela i o něm, že je rád, že mě má. Kolikrát mi to říkal? Nespočetněkrát. Pak si přijde ta mladá mrcha a klidně mi ho ukradne! Sedmnáct let manželství – a on mi dnes u soudu jen řekl, měj se! Vzdychla jsem si, dopila jsem sklenici vody a musela se jít přestrojit. Měla jsem pocit, že se mi špatně dýchá, že v kostýmku, co jsem měla na sobě, jsem jak ve svírací kazajce!

Přestrojená jsem se vrátila zpět do kuchyně a začala vybalovat krabice s nádobím. Asi si tady nikdy nezvyknu. Je to tu tak stísněné a malé a to tenhle byt je po rekonstrukci, takže tu je vše nové. Ještě že Linda a Lukáš budou mít každý svůj pokoj. Určitě se jim tu nebude líbit, stejně jako mě. Když si vzpomenu na náš dům s krásnou zahradou a pergolou, kde jsme všichni v létě snídali a pak se koupali v bazénu, je mi víc než úzko. Mrzelo mě, že si Zdeněk nechal dům a teď se tam roztahuje ta nána! Vaří v mé kuchyni, kterou jsem měla tak ráda, spí v mojí ložnici... Ne, na to nemůžu myslet, akorát se jen trápím! Nebezpečně mě zaštípalo v nose. Stalo se a já musím jít dál, hlavně kvůli dětem. Nikdy ale nezapomenu na den, kdy jsem se dověděla, že mi je nevěrný. Šla jsem tenkrát do jeho kanceláře, že ho překvapím, otevřela jsem dveře a viděla ho s tou mrchou, jak se s ní líbá! Hm, překvapená jsem byla tak akorát já a to pořádně! Její výraz budu vidět do nejdelší smrti! Vítězný, který říkal: …a už je jen můj! Nejvíc mi přišlo líto, že Zdeněk se ani nijak neomlouval, jen mi řekl, že je rád, že už to nemusí tajit a že Sandru miluje. Miluje? Jak může milovat pětadvacetiletou holku, co je s ním jen pro peníze?! Já jsem ho milovala, máme spolu dvě děti – a on se nechá takhle zblbnout! Nikdy bych tomu nevěřila, ale je pravda, že když k němu do firmy nastoupila na praxi, měla jsem z ní nepříjemný pocit. Mohla na něm oči nechat, a když jsem si ji začala víc všímat, ty její letmé doteky, kterými ho častovala, mluvily za vše. Bohužel mě nenapadlo, že Zdeněk bude tak hloupý a nechá se svést. Když mi tenkrát řekl, že se chce rozvést, že Sandru miluje, a mě už ne – ta jeho slova bolela, jako by mi někdo vrazil kudlu do srdce! Taky že mi ji vrazil – on!

„Ahoj, mami,“ zavol na mě Lukáš, když přišel ze školy.

„Ahoj, našel jsi to v pohodě?“ zeptala jsem se a zaplašila nepříjemné vzpomínky.

„Našel, nejsem už malej. Tak tady budeme bydlet? A budu mít aspoň svůj pokoj?“ ptal se a bylo na něm vidět, že je z toho víc než smutný.

„To víš, že máš. Neboj, zvládneme to. Určitě se nám tu bude líbit!“ lhala jsem jemu i sobě. Tady se nám určitě líbit nebude, není to jako náš krásný dům! řekla jsem si v duchu.

„Mami, a to už se vážně nikdy domů nevrátíme? Táta už nás nechce?“ Zase se ptal a mně se v tu chvilku chtělo brečet. Ne, Lukášku, táta už tam má nastěhovanou tu nádheru a my zůstaneme sami. Zradil nás!

„Ale to víš, že tebe a Lindu táta chce, jen mezi námi to dopadlo tak, že už spolu prostě nemůžeme být.“ Snažila jsem se být klidná, ale moc mi to nešlo.

„Je ti to líto, viď, že má teď táta Sandru. Ale mami, ty jsi daleko hezčí než ona! Já ji nemám rád a táta mě nutí, abych si s ní povídal, to vážně musím?“ zase se ptal a bylo na něm vidět, že má taky na krajíčku. V tu chvilku jsem svého muže, bývalého muže, strašně nenáviděla!

„Ne, nemusíš, když nechceš, to tě nikdo nemůže nutit. Ale víš, co je fajn? Že máme sebe! Vždyť si budeme užívat zase jako dřív, neboj se, všechno se urovná a bude nám dobře.“ Šla jsem k němu a musela ho obejmout. Okamžitě se rozbrečel a i mně se po tváři začaly kutálet slzy.

„No tady je zase nálada!“ řekla Linda, když taky přišla ze školy domů a viděla, že já i Lukáš brečíme.

„Kde mám pokoj?“ zeptala se nepříjemně. Puberta s ní tak tříská, že jsem z ní nešťastná! Pustila jsem ubrečeného Lukáše a zavedla ji do jejího pokoje, kde měla v krabicích zabalené všechny věci.

„To si děláš srandu? Tady mám jako bejt? A proč nemám vybalený věci?“ vyjela na mě.

„Lindo, nedělej mi to ještě těžší, jsi už velká holka, tak snad si to tady uděláš tak, jak potřebuješ. Prostě se musíš s tím, že tu teď budeme bydlet, smířit,“ snažila jsem se mluvit normálně, ale nejradši bych na ní zakřičela, že je nevděčný spratek!

„No, jasně, takže táta si bude mít celej barák pro sebe a my se budeme mačkat tady! To jsi mu nemohla říct, ať nám nechá barák?“ zavrčela, švihla se školní taškou o zem a sedla si na postel.

„Říkala jsem mu to, ale nechtěl o tom nic slyšet, co asi jsem tak měla dělat?“ Zvýšila jsem hlas.

„Co jsi měla dělat? Měla ses o tátu víc starat, aby ti neutekl, je to tvoje vina, že jsem tady v tom hnusným bytě!“ štěkla na mě a oči se jí zúžily do malých štěrbin.

„Tak tohle teda od tebe nebylo fér,“ řekla jsem zničeně a odešla z jejího pokoje. Ona vstala a křápla dveřmi takovou silou, až se otřásla okna. Bylo mi z toho všeho mizerně. Lukáš stál vyděšeně v kuchyni, na zádech měl pořád školní batoh a nevěděl, co má dělat.

„Lukášku, sundej si batoh a já ti půjdu pomoc vybalit věci,“ usmála jsem se a on poslušně šel do svého pokoje.

„Mami, Linda nemá pravdu, táta je zlej, že nás opustil, ne ty,“ řekl a přitom mě pohladil po rameni.

„To je dobře, že mi to říkáš, jsi můj hodný kluk.“ Taky jsem ho pohladila a začala mu pomáhat s věcmi.

„Jdu ke Kláře,“ oznámila mi Linda.

„Počkej, a jak se dostaneš domů, vždyť bydlí na druhém konci města?!“ volala jsem na ni a vyběhla za ní až na chodbu.

„Budu u ní spát, je snad pátek ne? Tak zítra do školy nejdu!“ odsekla a začala si nazouvat boty.

„Já jsem ti to ale nedovolila!“ vyjela jsem na ni.

„Ne, ty ne, ale táta jo, já jsem mu volala, takže máš smůlu! Zítra jsem doma,“ odpověděla mi s úšklebkem a odešla. Já jsem ještě chvilku zůstala stát na chodbě a zírala do prázdna. Je vůbec možné, že se můj život takhle změnil? Měla jsem sto chutí vzít telefon a zavolat Zdeňkovi, jak to že ji pustil! A taky že jsem to udělala.

„Jak jsi ji mohl pustit, aniž bych o tom věděla!?“ spustila jsem na něho do telefonu.

„Uklidni se, není snad malá, a když ty si ji nevšímáš, tak musela zavolat mě,“ šokoval mě!

„Cože, já si jí nevšímám? Já jsem tady na rozdíl od tebe s ní!“ odsekla jsem mu a z dálky jsem slyšela, jak na něho volá ta mladá čůza miláčku!

„Musím jít,“ odbyl mě a ve mně se všechno sevřelo.

„Jestli se jí něco stane, tak to bude tvá chyba!“ stihla jsem mu ještě říct, protože se vážně se mnou nemínil bavit!

„Lucie, uklidni se. Čau,“ řekl a zavěsil! Já jsem seděla v kuchyni u stolu a měla jsem co dělat, abych s něčím netřískla o zem, jak jsem byla naštvaná a hlavně zraněná! Musím to překonat a určitě bude líp! Vstala jsem a připravila Lukášovi večeři a zanesla mu ji do pokoje. Ležel na posteli a hrál si hry na tabletu.

„Lucy, tak jak si to zvládla?“ ptala se mě má nejlepší kamarádka Sylva, která se za mnou večer stavila. Byla jsem ráda a jak! Hodně mi pomohla, ona i její manžel. Máme spolu salon, kde já dělám gelové nehty a ona kadeřnici. Myslím, že jsme se dobře uchytily, sice nevyděláme kupu tisíc, ale pro normální život nám to stačí. Máme svou klientelu a to nám vyhovuje a hlavně si spolu bezvadně rozumíme.

„Zvládla, nic jiného mi nezbylo,“ pokrčila jsem rameny.

„Určitě zase bude líp, neboj. Petr říkal, že jestli ještě budeš potřebovat pomoct něco přestěhovat a tak, máš mu zavolat. Zítra je celý den doma,“ oznamovala mi.

„To je fajn, asi ještě trošku přestavět obývák, běž si sednout, tam kde je místo, nebo můžeme zůstat v kuchyni,“ odpověděla jsem zvadle.

„Budeme v kuchyni. A jak to probíhalo u soudu? Stejně si myslím, že jsi k němu byla víc než velkorysá. Nechat mu tak krásný barák!“ Sedla si na židli a z tašky vytáhla sedmičku bílého vína.

„A co bych si pomohla? Vždyť víš, že bych se s ním musela soudit a pak, má to cenu? Nechal mi auto a to je pro mě taky důležitý, nikam bych se nedostala. Navíc koupil tenhle byt a byl dost drahý, divila jsem se, že s tím souhlasil.“ Vzala jsem víno a rozdělala ho.

„Lucy, ale barák má hodnotu nejmíň čtyři miliony! Je to prostě magor, takhle se zblbnout! Petr říkal, že ani s nimi už nechodí každou středu na tenis, je pořád s ní,“ informovala mě.

„Ať si je, já už na něho kašlu! Už chci mít pokoj a hlavně si přeju, aby se Linda srovnala. Dává mi za vinu, že si Zdeněk našel jinou,“ vzdychla jsem si.

„Zase vyvádí? A kde vůbec je? U Zdeňka?“ zeptala se Sylva.

„Ne, je u kamarádky, a představ si, že volala Zdeňkovi, jestli ji pustí – a on ji pustil! Tak jsem mu zavolala a seřvala ho a on se se mnou vůbec nemínil bavit a ta jeho na něho volala, tak mi to položil! Chápeš to? Nemá čas ani na svoje děti!“ líčila jsem ji.

„To je fakt pitomec! Navíc každej normální chlap by nechal barák dětem a odešel by, ale já ti říkám, že v tom má prsty ta mladá čůza!“ běsnila Sylva.

„Tak to víš, že jo, vidí peníze a taky krásný dům, tak mi je jasný, že to byl její nápad, ale víš co, já už dům neřeším. Potřebuju hlavně, aby se Linda zklidnila, sama ji nezvládnu,“ řekla jsem nešťastně.

„Ona se zklidní, neboj se. Vzpomeň si, co jsem zažívala já s klukama. A teď? Jeden je v Anglii a druhý v Brně na vysoký a jak se oba zklidnili. Chce to čas, je jí šestnáct, tak teď bude vyvádět,“ snažila se mě uklidnit a já si vybavila situace, kdy byla úplně na dně z toho, jak oba zlobili. Jenže nebyla na to sama. Má Petra, kdežto já už nikoho.

„Já vím, jenže teď jsem na ní sama a to mě děsí. Vždycky měla respekt ze Zdeňka a tak si říkám, jestli mě bude poslouchat. Ale hlavně – jak zase fláká školu, je děsný,“ stěžovala jsem si a vážně jsem se toho bála.

„Musí se zapojit i Zdeněk, a ne že si jen bude užívat, prostě jinak dej Lindu jemu a hotovo. Nebudeš se tady přece nervovat. Jsi mladá a krásná ženská, tak si někoho určitě najdeš a zase bude dobře,“ usmála se a pohladila mě po ruce.

„Mladá? Bude mi čtyřicet a na chlapy nemám ani pomyšlení!“ usmála jsem se, ale spíš ironicky.

„Lucy, některý ženský ve čtyřiceti teprve začínají, ty máš tu výhodu, že máš už děti, takže tohle nemusíš řešit a můžeš si jen užívat. Každý týden můžeš mít klidně jinýho chlapa!“ Smála se.

„Já a jinýho chlapa! Prosím tě, měla jsem jen Zdeňka, už ani nevím, co to sex je.“ Taky jsem se usmála a cítila jsem se o trošku líp. Víno mi příjemně vlezlo do hlavy a najednou jsem neviděla svůj život tak černě. Sylva má pravdu, proč bych si nemohla užívat? Až se trošku oklepu z rozvodu, tak se poohlédnu po nějakém chlapovi. Nechci zůstat sama.

„Tak právě proto je čas to změnit,“ řekla a pozvedla svou sklenku, abychom si přiťukly. Kolem půlnoci pro ni přijel Petr a já jsem se šla podívat na Lukáše. Už spal, pohladila jsem ho a pořádně přikryla. Zdálo se mi, že tu je chladno. Sama jsem si zalezla pod deku a v tu ránu usnula.

Druhý den ráno jsem šla pro rohlíky a pustila se do vybalování dalších věcí z krabic, už toho moc nezbývalo. Musím to dát dneska do kupy. V poledne volala Linda, že zůstane u Kláry do neděle. Vadilo mi, zase se nepřipraví do školy, ale na druhou stranu jsem byla ráda, že aspoň zavolala a bude tu větší klid. Po obědě se stavil Petr a pomohl mi se stěhováním. S Lukášem bychom to nezvládli, i když mi tolik pomáhal.

„Lukášku, ještě musím zajet pro věci k nám do domu, chceš jet se mnou?“ zeptala jsem se ho, když jsem obývák měla přestěhovaný podle svých představ.

„Víš, mami, radši zůstanu tady,“ odpověděl smutně. Vím, že to je pro něho těžké, silně to prožívá a hlavně skoro každý den brečí. Neřekne mi, že ho to trápí, vždycky byl uzavřený, ale já to na něm vidím.

Vzala jsem si klíče, nasedla do auta a jela do krásného domečku, který jsem celé roky tak zbožňovala.

Když jsem tam přijela, bylo mi zvláštně. Jak bych se sem vrátila! Dokonce jsem si i říkala, že kdyby se chtěl Zdeněk vrátit, odpustila bych mu. Tak moc jsem toužila mít zase úplnou rodinu!

Vešla jsem do kuchyně, kde byl neskutečný nepořádek! Všude po lince hrníčky, talíře a dokonce na pánvičce nějaké zbytky jídla, které tady rozhodně nebyly první den! Divila jsem se, že to Zdeňkovi nevadí! Vždycky byl na pořádek pedant. Potlačila jsem nutkání tady uklidit a šla jsem po schodech nahoru do ložnice, kde jsem měla ještě dvě menší krabice a dvě tašky. Postel byla neustlaná a všude se povalovalo její oblečení. V koupelně to také vypadalo, jako kdyby vybuchnul granát! Prostě hrůza a mně to drásalo srdce, nemohla jsem se na ten nepořádek dívat. Pak jsem si vzpomněla, že tu mám zlaté náušnice a náramek, co jsem dostala od Zdeňka k pětatřicetinám. Rozhodně to tady nenechám a ani parfém, který mi koupil minulý rok k vánocům! Šla jsem si z poličky vzít krabičku, ale když jsem ji otevřela, byla prázdná! Pak jsem uviděla náramek i náušnice pohozené, jen tak na druhé poličce. Aha, ta kráva si je už asi zkoušela nebo co! Vjel do mě vztek, okamžitě jsem si své šperky dala do krabičky, vzala si i parfém a její cetky rozházela, až jedna její náušnice spadla za pračku. Za moji pračku! Trošku se mi tím ulevilo. Popadla jsem krabice a tašky a šla si je zanést do auta. Klíče jsem hodila do schránky, už je nebudu potřebovat! Kašlu na Zdeňka, ať si to užije s tou jeho dlouhonohou nádherou! Pustila jsem si na plné pecky písničky a zpívala jako o život. Tím jsem se uklidnila.

Zaparkovala jsem před panelákem a pomalu vynášela krabice z auta. Naskládala si je na sebe a přivolala si výtah. Ještě že tu je, tahat se s tím do čtvrtého patra by se mi vážně nechtělo. Když jsem vystupovala z výtahu – musela jsem zády, jinak bych se ven asi nedostala – do něčeho jsem narazila a obě dvě krabice mi spadly na zem. Jedna se mi otevřela a vypadly z ní mé věci. Jak jsem se snažila udržet aspoň tašky v ruce, zakopla jsem a spadla na zem.

„Jé, promiň, neviděl jsem tě,“ smál se kluk, který se válel vedle mé krabice. Zírala jsem na něho jako opařená.

„Nemůžeš dávat pozor?“ vyjela jsem, protože, jak jsem zakopla a spadla, tak jsem si pěkně narazila koleno.

„Promiň, vážně jsem tě neviděl. Je ti něco?“ ptal se a pomohl mi na nohy.

„Ne, nic mi není!“ odpálkovala jsem ho.

„Pomůžu ti to odnýst,“ usmál se.

„Nechci, ale dík,“ odsekla jsem pořád naštvaně. On se mě ale na nic neptal, do krabice naházel věci, a když jsem odemkla, tak mi tam ty krabice odnesl.

„Koukám, že ses ještě nezabydlela. Kdybys potřebovala pomoct, tak na mě klidně zazvoň, bydlím hned vedle. Jsem Adam,“ napřáhl ruku a já mu neohrabaně podala tu svou.

„Hm, díky za pomoc, ale zvládnu to sama,“ opáčila jsem.

„Tak už se nezlob. Máš taky nějaký jméno, krásná sousedko?“ Usmál se a já jsem po něm šlehla pohledem. Co si o sobě vůbec myslí? Kolik mu je, že mi tyká? Dvacet? Stál tam a pořád si mě prohlížel a čekal, jestli se mu představím.

„Už můžeš jít.“ Dala jsem si ruce v bok a čekala, až vypadne.

„Jasně, ale ještě si mi neřekla své jméno.“ Zase se usmál a dokonce si to tady začal prohlížet! Byla jsem v šoku z jeho drzosti.

„Lucie, teď bych byla ráda, kdybys odešel, mám moc práce, jestli nevidíš,“ řekla jsem hodně nepříjemně.

„Jasný, už jdu. Ty jo, ale koukám, že to tu máš docela velký. Kdyby ses tady sama bála, tak na mě klidně zazvoň, Lucie.“ Mrkl na mě a já jsem jen zalapala po dechu, ale neřekla jsem už ani popel! Když za sebou zavřel dveře, pořád jsem se z toho nemohla vzpamatovat!

„Mami, nevíš, kde mám to auto na ovládání, to, jak mi táta koupil minulej rok na dovolenej?“ ozval se Lukáš. Úplně jsem zapomněla, že tu je!

„Lukášku, nevím, ale všechny věci máš u sebe, tak tam někde musí být. Běž se ještě podívat,“ odpověděla jsem mu. Pomalu jsem si vybalila i zbytek všech věcí a večer u televize usnula jako špalek.

V neděli po obědě přišla Linda konečně domů. Ani se nepřišla podívat do kuchyně, natož aby mě pozdravila. Šla jsem za ní, a když jsem vešla do jejího pokoje, málem se o mě pokoušely mrákoty!

„Lindo, co to máš na hlavě!?“ šokovaně jsem se jí ptala.

„Co by, vlasy, nevidíš? A laskavě klepej!“ odsekla.

„Vlasy? To si ze mě děláš srandu? Takhle nemůžeš zítra do školy!“ vyjekla jsem celá nešťastná, protože sice vlasy na hlavě měla, ale obarvené na fosforově růžovou!

„Co bych nemohla, je to moje věc! A teď odejdi, chci bejt sama,“ zase na mě nepříjemně vyjela, že jsem radši odešla.

„Mami, já na zítra potřebuju čistý kalhoty. V pátek jsem si je u oběda zašpinil,“ oznámil mi Lukáš.

„A to jsi mi nemohl říct dřív? Vždyť ti do zítra neuschnou!“ vylítla jsem na něho. On na mě chudák chvíli koukal a pak radši odešel do svého pokoje. Sakra! Nemůžu se k němu takhle chovat, to, že je Linda drzá, tak to nemusí odnést Lukáš, nadávala jsem si v duchu.

„Lukášku, promiň. Je to pro mě všechno moc těžký a tím, jak zlobí Linda, je to ještě horší,“ přišla jsem za ním, protože mi bylo jasné, že brečí. Neodpověděl a hlavu si ještě víc zabořil do polštáře. Pohladila jsem ho po hlavě a ještě chvilku tam s ním seděla. Já jsem se pak dala do žehlení oblečení a Lukáš vylezl ze svého pokoje až navečer. Linda vůbec.

Ráno jsem je oba vyprovodila do školy a na Lindu se nemohla ani podívat, jak vypadala! Kroutila jsem nad ní hlavou, ale nahlas jsem to nekomentovala, protože vím, že by to stejně nemělo smysl. Pracovní dobu mám až od devíti, tak jsem si v klidu uvařila kávu a sedla si v kuchyni ke stolu. Otevřela jsem okno dokořán a nechala sem proudit studený vzduch. Bylo krásně! Sluníčko svítilo, a  i když bylo chladno, nevadilo mi to. Vzala jsem si župan a dívala se otevřeným oknem ven. Tohle jsem milovala u nás doma. Každý den, od jara do podzimu, jsem takhle snídala v pergole. Zase ta tíha na prsou. Vtom zazvonil zvonek. Lekla jsem se tak, že jsem se polila kafem!

„Ahoj Lucie, nemáš trošku cukru, zapomněl jsem si ho koupit,“ usmíval se na mě ten drzý kluk! Zírala jsem na něho, jako by mluvil japonsky!

„Jo, no... mám...“ koktala jsem zaskočeně. Kluk se na mě díval a pořád se usmíval. Šla jsem do kuchyně, a když jsem se otočila, stál za mnou! Lekla jsem se ho, nenapadlo mě, že je vážně tak drzý, že klidně půjde dál, aniž bych ho pozvala!

„Br, ty tady máš zimu,“ komentoval mé otevřené okno. Já jsem na něho pořád zírala, podala mu balíček s cukrem s tím, ať si odsype, jenže milý kluk si ho vzal všechen!

„Díky, jsi má zachránkyně, k smrti nesnáším hořký kafe! Máš to u mě, neboj, dneska vrátím.“ Zase se usmál a já jsem si teprve teď všimla, že je docela hezký. Ne, je hodně hezký. Ale ta jeho drzost mě vážně vytáčela!

„Nemáš za co,“ vzpamatovala jsem se a musela se smát, s jakou samozřejmostí si nechal všechen cukr! Když odešel, začala jsem se připravovat do práce. No, do práce není úplně to správné slovo. Neříkám tomu práce, protože to jako práci neberu. Baví mě to a hlavně tam chodím ráda už proto, že tam je Sylva, která je víc než fajn. Sourozence nemám, naši měli jen mě, takže jsem vděčná za to, že mám takovou kamarádku! Dneska budu v salonu jen do tří. A pak i každý den. Chci být co nejvíc s dětmi, aspoň než si zvyknou v našem novém domě. Vím, že Linda o to nestojí, ale i tak ji musím dát najevo, že tu jsem pro ni.

Hned jak jsem dorazila, jsem Sylvě líčila, co, má na hlavě!

„Vážně, mě ta holka zničí, a jestli i Lukáš začne v pubertě takhle blbnout, tak mě klepne!“

„Já se z ní picnu! Počkej, přijdu k vám a přemluvím ji, ať si to ode mě nechá obarvit na něco normálního. Volala jsi to Zdeňkovi?“ chtěla vědět.

„Volala, a nezvedl mi telefon,“ odpověděla jsem, ale už mi přišla první zákaznice, takže v našem hovoru jsme pokračovaly až po obědě, protože jsme obě dvě měly plné ruce práce. Ve tři odpoledne jsem už byla hotová a chystala se domů, když se tu nečekaně objevil Zdeněk.

„Lucie!“ zavolal na mě, protože jsem měla zrovna namířeno do naší kuchyňky, abych si umyla hrníček od čaje.

„Hned jsem u tebe, vydrž,“ odpověděla jsem.

„Ty sis o víkendu ještě brala nějaké věci?“ zeptal se mě nepříjemně a já jsem si bláhově myslela, že sem přišel, protože viděl, že má ode mě zmeškaný hovor!

„Ano, jen to, co je moje,“ klidně jsem mu odpověděla.

„Příště buď tak laskavá a přijď, když budu doma. Sandře se tam ztratily nějaké věci!“

„Cože? To si snad myslíš, že jsem jí něco ukradla!? Víš co, buď rád, že jsem ti nechala barák a že se o něho nesoudím! To ta tvoje coura roztahala moje zlatý náušnice, tak se uklidněte oba dva! Radši se starej o svoje děti! Včera jsem ti volala a ty jsi nebyl schopnej mi to vzít! Pustil jsi Lindu ke kamarádce a víš, jak přišla? Vlasy obarvený na růžovo, a pokud si nás budou volat do školy, půjdeš tam ty!“ vylítla jsem jako čertík z krabičky, že Zdeněk jen překvapeně zamrkal.

„Uklidni se a přestaň Sandru urážet!“ taky na mě vyjel.

„Jak – na růžovo?“ zeptal se, když jsme se oba trošku uklidnili.

„Prostě má vlasy na růžovo! Můžeš ji aspoň zavolat, nebo se za ní stavit?“ zeptala jsem se ho chladně.

„Zavolám ji, Sandra by nebyla moc ráda, že k vám jdu.“

Tak tohle se mi snad jen zdá! Můj muž, pardon bývalý muž, autorita, jakou jsem na něm obdivovala, se bojí pětadvacetiletý, mladý holky!

„To si teď ze mě děláš srandu? Taková nána ti bude diktovat, jestli můžeš jít za svými dětmi? Zdeňku, prober se!“ zvýšila jsem hlas a musela si sednout, jinak by to se mnou asi seklo!

„Přestaň ji urážet, nebo jdu pryč a vyřeš si to sama!“ naštval se.

„Já si mám naše děti řešit sama? Tak se podívej, buď budeš fungovat, nebo zažádám o střídavou péči a týden je budeš mít ty a týden já!“ Byla jsem vytočená a to tedy pořádně!

„Nebudeš mi tady vyhrožovat a zamysli se nad tím, jak se chováš k Sandře! Je to moje partnerka, takže k ní budeš mít respekt! Lindě zavolám!“ Taky na mě zvýšil hlas a odešel. Já jsem se rozklepala a chtělo se mi křičet! To je takový pitomec, že to snad ani není normální!

Doma jsem se pak trošku uklidnila a už jsem na něho nemyslela. Zvládnu to sama, vždyť ho k ničemu nepotřebuju. Linda přišla až večer a hned letěla za mnou do obýváku.

„Musela jsi žalovat tátovi? To snad není možný! Kvůli tobě mi nechce dávat kapesný, dokud se neobarvím zpátky!“ křičela hystericky, až jsem na ní já i Lukáš zůstali zírat s otevřenou pusou!

„Lindo, uklidni se! Takhle chodit prostě nemůžeš! Táta má pravdu, takže se musíš obarvit na svou barvu. Teta Sylva tě obarví, za chvilku přijde,“ snažila jsem se tu hysterku uklidnit!

„Můžeš mi laskavě přestat diktovat můj život? Přestaň se o mě starat a dej mi už konečně pokoj!“ ječela na mě a letěla do svého pokoje a cestou shodila kytku!

„Lindo! Vrať se a pojď si to uklidit!“ zařvala jsem, ale Linda se v pokoji zamkla, takže mi nic jiného nezbylo, než si to uklidit sama. Nevím, jak na ní, ale jsem ráda, že aspoň na ní platí ještě Zdeněk! Sakra, proč to musel tak zkazit, teď bych se k němu přitulila, on by mě objal a mně by se ulevilo! Místo toho tady utírám zem od hlíny a zadržuju slzy, aby to neviděl vystrašený Lukáš. Vylezla, až když ji vyhnal hlad.

„Co je k jídlu?“ zeptala se.

„V ledničce je salám a sýr, nebo tam je jogurt,“ odpověděla jsem. Ona se znechuceně podívala do lednice a vytáhla z ní jogurt.

„Kdy přijde teta Sylva?“ chtěla vědět.

„Kolem osmé,“ odsekla jsem ji. Vtom zadrnčel zvonek a Linda běžela otevřít a volala na nás, že to je pro ni. Zklamaně se ale vrátila zpět do kuchyně.

„Máš tam jít,“ houkla na mě. Bez řečí jsem vstala a šla se podívat, kdo to je. Za dveřmi stál ten drzý kluk a v ruce držel cukr.

„Ahoj, co to bylo za růžový strašidlo? Neříkej, že tvoje dcera?“ udiveně na mě zíral.

„Přesně tak, to byla moje dcera,“ přikývla´jsem.

„Teda zírám, myslel jsem, že děti nemáš. Doufám, že na mě nepřiběhne rozzuřený manžel,“ rozpačitě se usmál.

Vážně byl moc hezký. Měl hodně modré oči a hezký úsměv. Tmavé vlasy, ostříhané na kratičko a trošku nagelované, a byl vysoký, hodně. Teprve teď jsem si toho všimla.

„Ne, toho se bát nemusíš, jsem sama, jediný mužský je můj syn, ale ten je ještě moc malý,“ usmála jsem se, protože jsem byla ráda, že jsem ho konečně něčím dorazila já a ne pořád jen on mě.

„Aha, tak to jsem teda rád. Přinesl jsem ti ten cukr,“ usmál se.

„Dík, tos mě překvapil, že jsi nezapomněl.“ Taky jsem se na něho usmála.

„Nezapomněl, a víš proč? Protože jsem na tebe myslel. Celý den jsem si říkal, musím koupit cukr Lucii, jinak si chudák nebude mít čím osladit kávu a to ji nemůžu udělat, když je tak příjemná,“ vrkal a já jsem byla trošku vyvedená z míry, co mi to tu říká. On snad se mnou flirtuje?

„Nesladím, takže by mi nechyběl, ale dětem určitě. Tak díky a měj se,“ odpálkovala jsem ho, protože mě znervózňoval, jak si mě pořád prohlížel.

„Nemáš vůbec za co. Ta nabídka platí pořád, i když tu máš děti. Stav se někdy na kus řeči, byl bych rád.“ Hezky se usmál, nečekal na odpověď a zmizel ve svém bytě. Blázen! říkala jsem si ještě, když jsem umývala nádobí. Bohužel myčku tu ještě nemám, musím počkat, až mi ji přivezou. Je to blázen, ale vážně hezký blázen! A ty jsi úplně mimo, protože bys mu mohla dělat mámu! Okřikla jsem se v duchu a vypustila ho z hlavy stejně jako špinavou vodu ze dřezu.

Sylva je vážně kouzelnice, když Lindu obarvila na její barvu, nebylo po růžové ani památky! Oddychla jsem si – a jak!

„Sylvo, děkuju! Jsi zlatá! Ještě, že jsi přišla,“ děkovala jsem jí.

„Prosím tě, vždyť to nic nebylo. Jen ať si dá při příštím mytí na vlasy tenhle balzám, má je vážně hodně zničené. Zajímalo by mě, co to měla za barvu! Úplně ji to spálilo konečky,“ odpověděla a podala mi balzám na vlasy.

„Jasně, připomenu jí to, pokud mě ovšem poslechne,“ vzdychla jsem si.

„Neboj, to bude dobrý. Tak koukám, že Zdeněk na ní pořád docela zabírá, viď? A je to dobře,“ pokyvovala hlavou.

„Ještě pořád jo, jen mě prostě mrzí, že tu není s námi. Sylvo, já bych mu to i odpustila,“ přiznala jsem se.

„Lucy, já to chápu, určitě to je hlavně tím, jak jsi na všechno sama, ale skoro rok se tahá s tou courou, copak bys mu tohle vážně odpustila? Neřeknu, kdyby to byl jen nezávazný flirt, ale čtyři měsíce se s ní tahal, aniž bys o tom věděla, a teď už s ní je další čtyři měsíce oficiálně,“ připomněla mi.

„Pět měsíců, vlastně skoro šest je už s ní,“ opravila jsem ji.

„Tak vidíš. Je to už dlouhá doba. Koukej si někoho najít, ať už na něho zapomeneš. A věř, že se ti i líp bude vycházet s Lindou. Musím jít, Petr je tu. Tak se měj, pa zítra,“ rozloučila se se mnou a já ji strašně záviděla, že se může k Petrovi večer přitulit. Co já bych za to dala! Takhle jsem se vykoupala a zalezla si do postele. Sama.

„Mami, máme zaplatit do zítra čtyři sta padesát korun na výlet,“ prohlásil u snídaně Lukáš a já už asi po dvacáté zavolala na Lindu, aby vylezla z postele.

„Lukášku, a to jsi mi nemohl říct dřív? Nemám drobný, tak ti to musím dát až dneska odpoledne a zítra to zaplatíš, a jestli zapomeneš, tak nepojedeš nikam,“ upozornila jsem ho. Linda milostivě vstala a koukala jen jedním okem, protože se ještě neprobrala.

„Neboj, nezapomenu, já se docela těším. Jedeme do Dinoparku, ale do Prahy. Víš, jak jsme tenkrát byli s tátou ve Vyškově, tak to je skoro stejný. Mně se tam líbilo,“ řekl a trošku se zarazil.

„Tam to je hezký, tak to hlavně nesmíš zapomenout zaplatit.“ To, že jsme tam byli jako rodina, jsem ignorovala.

„Nemám žádný peníze, když mi táta nedal kapesný. Dáš mi něco ty?“ zeptala se Linda a zívla si tak, že si málem vyhodila pant!

„Nemám drobný, takže buď ti dám padesátku, nebo musíš počkat do odpoledne. A říká se prosím!“ odvětila jsem.

„Prosím aspoň padesátku,“ ušklíbla se. Vzala jsem peněženku a podala jí jednu minci a Lukášovi aspoň dvacku, aby se necítil, že ho odstrkuji.

„Děkuju, mami, koupím si zmrzku, už prodávají,“ těšil se.

„Tak hlavně ať nemáš angínu,“ pohladila jsem ho po vlasech. Taky ho už Sylva bude muset ostříhat, má to dlouhé. Má vlasy po mně. Tmavě hnědé a vlnité, Linda mi je taky hodně podobná, ale vlasy má po Zdeňkovi. Má je rovné a světlehnědé. Já si je barvím na takovou hezkou mahagonovou, protože mám pocit, že moje přírodní barva mi nesluší. Nechala jsem si je delší, skoro pod lopatky. Jinak jsem je měla vždycky spíš na mikádo. Myslím, že takhle mi to sluší víc. Taky mi je Sylva tenhle týden obarví. Musím jí to ještě připomenout, aby na mě nezapomněla, říkala jsem si, když děti odešly a já se chystala, že už také půjdu. Vyšla jsem před panelák a okamžitě litovala, že jsem si nevzala sluneční brýle. Bylo strašně krásně! Odpoledne bude aspoň dvacet stupňů, pomyslela jsem si. To by mi bylo krásně v mojí pergole! A dost! okřikla jsem se. Po zbytek dne jsem si na Zdeňka a ani na naši pergolu už nevzpomněla. A byla jsem za to vděčná.

„Lucy, s Petrem letos jedeme do Chorvatska, tak jsme si říkali, jestli nechceš jet s námi, ty a děti?“ překvapila mě Sylva, když jsem se už pomalu chystala domů.

„To je od vás moc hezký, ale letos asi nikam nepojedeme, nemám na to. A navíc, Linda by určitě nejela a pochybuju, že by si ji Zdeněk vzal. Ale i tak moc děkuju, ani nevíš, co to pro mě znamená,“ usmála jsem se potěšeně.

„Dobře, ale kdybys vážně chtěla, tak budeme rádi.“ Taky se na mě usmála.

„Tenhle rok budeme doma, maximálně někam vezmu na výlet Lukáše a třeba si ho vezme Zdeněk, i když pochybuju,“ pokrčila jsem rameny a dál jsem se tím už nechtěla zabývat.

„Doufám, že až ti teď něco řeknu, nebudeš se na mě zlobit,“ začala opatrně a já jsem se po ní tázavě podívala.

„Copak?“ zeptala jsem se.

„Petr má jednoho kamaráda, fajn chlap, je taky sám. Rozvedený. Petr mu ukazoval tvou fotku a líbíš se mu. On je taky moc hezký, vážně, Lucy,“ pronášela opatrně.

„Sylvo, víš, že tahle rande naslepo nesnáším! Vždyť si vždycky připadám jako nějaká ubožačka!“ opáčila jsem.

„Ale ne, takhle si nepřipadej! On je vážně hezký. Jmenuje se Jarda a je mu pětačtyřicet, ale vůbec na to nevypadá,“ informovala mě dál, co domluvila za mými zády.

„Já o nikoho nestojím, vážně ne, aspoň ne teď,“ zavrtěla jsem hlavou. V tu chvilku se mi před očima zjevil ten drzý kluk od nás z paneláku.

„No, to je trošku problém, já jsem ti s ním domluvila rande na tenhle pátek,“ zatvářila se Sylva strašně provinile.

„Ne! Sylvo, já tě zabiju!“ Šílela jsem.

„Vždyť si jen půjdeš posedět a víckrát ho už nemusíš vidět,“ usmívala se a já jsem vážně měla sto chutí ji něčím praštit!

„Tak ti teda děkuju! V kolik se staví? Nechci, aby u toho byly děti,“ kapitulovala jsem.

„Prosím tě, vždyť to nemusí vědět, vyzvedne tě před domem, tak jim řekneš, že jdeme někam spolu – a bude to,“ nelámala si s tím hlavu.

„Tak uvidím, ale upřímně, vůbec se mi s ním nechce,“ povzdychla jsem si.

„Sakra, neštvi mě! Jsi už pomalu rok bez chlapa, tak si koukej užívat!“ Zvýšila na mě hlas, ale věděla jsem, že to myslí dobře.

„Dobře, tak s ním teda v pátek půjdu!“ protočila jsem oči.

„V šest tě vyzvedne, tak buď připravená!“ Konečně se zatvářila spokojeně.

„Zítra mi uděláš vlasy, nezapomněla jsi na mě, doufám!“ připomněla jsem ji.

„Jasně že nezapomněla, musíš být přece krásná!“ mrkla na mě.

Víc jsem to nekomentovala, protože jsem spěchala domů. I tak jsem se zdržela. Linda i Lukáš už byli doma.

V pátek mi Sylva obarvila vlasy a vážně si dala záležet. Trošku mi je i sestříhala a mně se to moc líbilo.

„Teda, ty jsi snad omládla o deset let,“ pronesla, když byla hotová.

„Přeháníš, ale je pravda, že se ti to povedlo,“ usmívala jsem se na sebe do zrcadla. Vážně mi to sluší, chválila jsem se v duchu.

„No vidíš, ještě se namaluješ, hezky se ustrojíš a večer můžeš vyrazit. Myslím, že Jarda bude z tebe paf,“ řekla vážně.