Satyrova zpověď

(Hovory o životě Karla S.)

Eliška Koppová

Helena Vančurová

Karel Sedláček

Copyright© 2019 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2019 by Eliška Koppová, Helena Vančurová, Karel Sedláček

Copyright© 1873 Illustration by William-Adolphe Bouguereau

Copyright© 2019 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-322-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-323-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-324-4 (PDF na CD)

Obsah

Léta zrání k nedozrání…

Denisa aneb nikdy víc do chomoutu

Trpké procitnutí slečny Kláry

Gábina alias Michael Jackson

Monika – bouřlivá romance s mollovou koncovkou

Magická ústa letákovačky Zuzany

Dáša a řecký debakl

Silikonová noc

Zina aneb Konec velkých plánů

Omyl jménem Alice

Docházkový model

Úskalí třídící linky, divá Magda a šampaňské ve vířivce

Známost s Danou čili Ego v pytli na odpadky

Nové obzory

Pavla versus Romana aneb Balada o dvou černých madonách

Virtuální kvarteto

Osudová náruč Desdemony

Něco o autorech

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

,,…lidská neopatrnost svádí k mnoha věcem, které zpočátku chutnají sladce, a teprve mnohem později prozradí své červivé jádro…“

Niccolo Machiavelli

Ti dva se spolu dokázali bavit vcelku bez zábran. Přesto býval někdy ten starší před plánovaným rozhovorem neklidný. Mladší přítel byl něco jako zrcadlo, obraz jeho pedagogických schopností. Jmenoval se Karel, a ačkoliv už překročil čtyřicítku, něco ho stále nutilo dokolečka vyměňovat partnerky. Nazývejte si to, jak chcete. Řekněte si třeba, že má větší pohlavní apetit, případně nějakou úchylku, že není zralou osobností... Ve hře jsou skutečnosti, o kterých nemáte zdání. A ještě jsou v ní možná i jiné, o nichž nevěděl ani jeho starší a zkušenější přítel. Vždyť komu je dáno dostat se ke kořenům lásky? Bohu Amorovi? I ten, jak uvidíte, může být bezradný. Přesto se cítil povinen udělat, co je v jeho silách. Pokud se v pedagogickém působení na svého syna dopustil chyby, bylo třeba ji urychleně napravit. Proto vznikly tyhle rozhovory, které nebudeme nazývat hovory o lásce, ty už před námi napsal Platón. Ale o lásku v nich rozhodně půjde.

Léta zrání k nedozrání…

Byl sychravý předjarní podvečer. Karlův host odložil v předsíni kabát, rozhlédl se a okamžitě zaznamenal, co se tu od jeho poslední návštěvy změnilo. Tehdy tu ještě bydlela Pavla, poslední Karlova přítelkyně. Teď působil ztichlý dům jako jeviště narychlo opuštěné herci po skončeném představení. Téměř meditativně prázdný prostor, jen sem tam nějaká ta zapomenutá rekvizita…

Karlův dům byl účelně a pohodlně zařízený. Nechyběla v něm koupelna s rohovou vanou, nejmodernější kuchyňská linka, a dokonce ani krb. Živý oheň příjemně popraskával. Hostitel, který se obvykle alkoholu vyhýbá, tentokrát otevřel víno, naplnil obě sklenky a tu svou do sebe prudce obrátil. Vzápětí si nalil novou.

Teprve při třetí skleničce se začne starší přítel opatrně vyptávat… Ano, měl to udělat dřív. Znají se s Karlem dost dlouho, tak proč až teď? Snad se obával odhalení svých vlastních slabostí. Proto s Karlem nezávazně klábosil jen o tom, co se netýkalo jeho rodiny, přesněji řečeno jeho syna. Od syna k otci je míň než krůček a chybuje-li syn, je to neklamné znamení, že se i otec dopustil přehmatu. V každém případě nazrál čas zhodnotit poslední léta. Snad ještě není pozdě na nápravu. Posilní se řádným douškem a nechá Karla mluvit.

„Můj první erotický zážitek?“ vzpomíná Karel. „To byla nejspíš… kamarádka tyč.“

„Jak to myslíš?“ podivuje se ten druhý, ale pak se usměje při jedné vzpomínce. Vlastně ano, je to tak…

V parku zalitém jarním sluncem si tenkrát hrál malý chlapeček s lukem a šípy. Otec ho zpovzdálí kontroloval a občas se přišel podívat blíž.

„Jak se daří, synku?“

„Už mě nudí pořád se strefovat do toho papundeklovýho srdce.“

Ze začátku bylo srdce, které mu otec vyřezal, aby se cvičil ve střelbě, lákavým cílem. Zářilo novotou a jeho lesklá červená barva dráždila oči a provokovala k výstřelu. Zato teď…

„Jen se koukni, jak vypadá.“

Červeň po několika zdařilých trefách oprýskala a srdce přibité na tyči se nachylovalo ke straně.

„Je vidět, že ses činil,“ pochválil ho otec, „dostaneš nový terč.“ Hodil opotřebované srdce do koše na odpadky a na jeho místo zapíchl do písku tyčku s panáčkem.

„Tenhle je členitější, takže to budeš mít těžší.“

„Jú…!“

Chlapeček nadšeně zacílí a mine. Nazlobeně dupne nožkou. „Blbej panák!“

„Jen trénuj,“ povzbuzuje ho otec, „uvidíš, že to dokážeš. Já si jdu támhle zakouřit do stínu.“ Vzdálí se a opřený o kmen letitého stromu zavře oči a oddá se únavě. Zpovzdálí k němu doléhá svištění střel, tupé rány a vítězný dětský jásot nebo zlostný křik. Jen ať se chlapec snaží. Je zbrklý, zkazí ještě hodně materiálu, zašmodrchá spoustu životů, než se to naučí…

Před nedalekým kulturním domem trčí k nebesům dva stožáry. Na každém plápolá vlajka jedné země – na věčné přátelství a nikdy jinak.

„Tyhle svazky na věky dobře znáš, že ano? Který ti vydržel nejdéle?“ vyptává se Karla po třiceti letech otec malého střelce.

„Se Zinou, myslím. Skoro čtyry roky.“

Otec malého střelce se zachmuří: ještě má syn co dohánět. Pak se znovu obrátí na Karla.

„Vraťme se k těm stožárům. K čemu tam tenkrát došlo?“

„No, vyšplhal jsem na jeden z nich, abych si šáhnul na tu vlajku. Ne, nebyla v tom žádná politika, jenom obyčejná klukovská rozjívenost. Už jsem byl skoro u cíle, rudej plamen mi šlehal nad hlavou a strašlivě sebou ve větru plácal, když na mě někdo zezdola zakřičel. Lekl jsem se a začnu rychle klouzat dolů. Měl jsem za to, že mi přišel vynadat správce parku, z takový vejšky nerozlišíš stáří postav. A najednou – strach se rozplynul, protože se mi zahryzlo do slabin něco silnějšího. Nemělo to ostrý zuby, ta neznámá slast měla docela jemný brnivý zoubečky. A tak jsem zpomalil, abych si to užil, a už mi bylo jedno, kdo tam dole čeká a co se mnou udělá. Stál tam takovej malej šprček, v ruce dětskej luk a šípy, asi si chtěl hrát na Indiány, ale já měl teď jiný zájmy. Potřeboval jsem prozkoumat ten novej pocit, jestli se zase dostaví, když si ten cvik zopakuju. A taky že jo. To mě úžasně potěšilo. Můžu si to teda přivolávat, kdykoliv je po ruce tyč.“

„A od toho dne jsi trénoval na tyči od rána do večera!“

„To zas ne! Ale zkoušel jsem to samozřejmě dál. A dělalo mi to dobře.“

„Věděl jsi, oč jde?“

„Ani náhodou. Bylo to zkrátka příjemný a nevědomost mi v ničem nebránila.“

„Doma jste neprobírali sexualitu?“

„Ne…“

Chlapeček zvedá hlavičku k třepetajícím se vlajkám. I on učinil objev. Jeho střela vyvolala v tom velkým klukovi zálibu ve šplhání. Oba byli tak trochu vedle, to se však mělo časem srovnat.

„Protožes ho netrefil do srdce, ale… o něco níž,“ vysvětluje otec.

„Když ono to srdce není vidět,“ fňuká chlapeček „zatímco tamto je pěkně na ráně.“

Otec se usměje. „To je v pořádku, všichni jsme takhle začínali. Taky se časem vypracuješ, žádný strach. Toho klučinu si můžeš nechat jako cvičný materiál.“

A tak synek trénoval. Často se nechával unášet spoustou jiných zajímavostí, které život přinášel, a svůj cvičný materiál ztrácel z očí. Kája si malého kloučka s lukem a šípy, co se občas objevil v jeho blízkosti, sotva všiml. Mnohem víc ho zajímaly ženy.

„Rád jsem je pozoroval a přitom si ho leštil. Přišel jsem třeba ze školy a sledoval ulici před naším domem. Mezi lidma, co tudy chodili od autobusu, byla spousta hezkých ženských. Bydleli jsme v prvním patře, takže jsem je viděl jako na dlani. Seděl jsem u okna a ukájel se.“

„Jak často?“

„Většinou několikrát denně. Obvykle po návratu ze školy, dokud se rodiče nevrátili z práce. Pamatuju si, že mezi těma ženskýma, co chodily od zastávky, byla jedna extra pěkná buchta. Vidím ji jako dneska, tak devatenáct, dvacet let. Měla parádní dvojky, žádnou podprsenku a nesla se dole pod mým oknem naprosto netečně. Kdyby jen tušila, že na ni číhám za záclonou, abych si ho vyhonil… Byl to pro mě nejsilnější zážitek z celýho dne.

Sex mě zajímal i u dalších živočichů. Měli jsme třeba fenu Bobinu, taková pouliční směs, bílej voříšek. Rozevíral jsem ji prstem a zkoumal, co to tam dole má. Bavilo mě pozorovat, jak souloží se psem. Psovi přitom nabobtnal, takže nemohli od sebe a pobíhali v objetí jako jeden nerozlučnej celek.“

„Dobře, dobře. Vraťme se raději k lidem, konkrétně k tobě. Jak proběhlo tvoje zasvěcení?“

„Jak bych to jenom… Říká se, že nejlíp se naučíš jezdit na starým kole. Mojí učitelkou sexu byla matka jednoho spolužáka.“

„Kdy k tomu došlo?“

„V prváku na střední škole. Ona byla rozvedená osmatřicítka a my žádostiví puberťáci. Scházeli jsme se, parta asi čtyř nebo pěti kluků, u jednoho z nás a poslouchali metal. Na jednom takovým mejdanu k nám přisedla paní domu. Popíjela s náma a kolem devátý večer už byla taky pěkně v náladě. Vstala a odvedla mě do ložnice. Ostatní vesele chlastali dál nebo napůl pospávali.“

„Takže si ničeho nevšimli… A potom?“

„Položila si mě na postel jako novej dárek, kterej právě obdržela. Já nevěděl, co se děje. Dodneška cejtim její vůni, byla prostě jiná. Ani jsem neprotestoval, když mi sudnala kalhoty, pak trenýrky, vzala ho do pusy a začala kouřit. Během dvaceti vteřin jsem byl hotovej. Měl jsem vypito, moc si z tý noci nepamatuju, můžu jen říct, že to byl to zážitek jak z Marsu.“

„Začali jste se scházet pravidelně?“

„Ne. Ještě dvakrát nebo třikrát jsme se spolu vyspali na podobným mejdanu a dost. Nebyla to láska. Kdoví, jestli nás postupně nevošukala všechny…“

„Copak jste si to mezi sebou neřekli?“

„Já jsem v tomhle hodně nesdílnej. Teď to poprvé v životě vyprávím takhle navostro. Ale některý kámoši se chlubili, jak to dělají, jak si s tim vyhrajou… Takový řeči mi trochu srážely sebevědomí, já byl pokaždý hotovej raz dva. Ale i tak jsem byl spokojenej. Tyč dostala navěky kopačky; živá ženská je živá ženská.“

„Jak to bylo s těmi ostatními?“ vyptává se dál otec malého střelce.

„Ve druháku jsme jeli na chmel a tam jsem to zkusil se spolužačkou. Spali jsme na ubytovně ve společný noclehárně, ale přece se našla chvilka, kdy tam nikdo nebyl. Vohnul jsem ji přes postel a bylo to. Tenkrát ještě holky chodily zarostlý… Hezký pomilování, i když z něho láska nevzešla. Po chmelu se z nás stali zase jen spolužáci.

No a ve třeťáku se vyráželo na víkendy do Kořenova. Dalo se dohromady asi patnáct lidí, docela družná třída jsme byli. Večer se narazil sud, kterej jsme si přivezli, a popíjelo se. Tam jsem poprvé okusil, co dokáže chlast. Přebral jsem a chtěl se jít zastřelit do lesa.“

„Proto tak málo piješ! Alkohol ti působí depresi.“

„Přesně tak.“

„Dneska ti ale chutná…“

„Víno mi nevadí. Musel bych ho vyžahnout o hodně víc, anebo si dát něco tvrdšího.

Ale zpátky ke Kořenovu... Vzpomínám si na Ditu – nejhezčí holku ze školy. To ti byla nádherná kočka! Mirek, třídní vošklivka, po ní taky pálil, a Formánek, co patřila jeho rodičům ta chalupa, jakbysmet. Líbila se všem a já měl to štěstí, že jsem to s ní dotáh nejdál. Ne že by mě zbožňovala, ale moh jsem ji držet za ruku, nebo dokonce líbat. Nějak se podařilo ji na tu chalupu přilákat a já s ní skončil v jedný prázdný místnosti v posteli. Jenže ten kazišuk Formánek tam vlez a prej: ‚Co tady děláte? Padej ven, já tě tu s ní nenechám!‘ Takhle mi to normálně překazil!“

„Co si to dovolil?“

„Protože to byla jeho chalupa!“

„Zmínil ses, že se mu ta dívka taky líbila?“

„Jasně že jo. Jel po ní každej. Ale ne všichni se dopracovali tak blízko k cíli jako já. Už jsem měl v ruce její kozičky, i tam dole jsem to měl obšancovaný a takhle blbě se to rozplynulo. To nasere, třebaže nešlo o lásku. Jen si to chceš vyzkoušet, chápeš, takový to objevování nepoznanýho území. Je to vzrušující. Formánkovi jsem to dlouho nedokázal odpustit. Hajzl jeden…“ povzdychne Karel s nepřesvědčivou výhružností.

„Takžes ji nemiloval,“ zabručí zklamaně ten druhý. „A kdy ses vůbec poprvé zamiloval?“

Vzápětí své přímé otázky zalituje. Kdo se moc ptá… Co jestli Karel odpoví, že vlastně doopravdy nemiloval nikdy? Co potom?

Po Karlově stále ještě pohledné tváři však přelétne lehké zasnění.

„Moje první velká láska byla teprve Hanička. Učila se v Čelákovicích na kadeřnici a potřebovala model na nějaký ty jejich závěrečný zkoušky. Seznámila nás moje spolužačka na jedný diskotéce. Tohle je Hanka a tohle můj spolužák. Bavte se, jak dovedete, já mám támhle svýho kluka.

,A kde je tvůj šamstr, že tu nesedí vedle tebe?‘ ptám se tý holky, tý kadeřnice, která vypadala spíš jako Mařenka z pohádky o perníkový chaloupce. Kdyby byly holky k jídlu, bude Dita kus pikantní pizzy, zatímco Hanička poctivá česká buchta. Tvarohová s rozinkama. Škoda, že potom tolik nakynula... Stala se z ní almara – nic pro mě, já nad pětapadesát kilo nejdu. Dneska má děti, manžela, potkali jsme se – a v pohodě. Ani by mě nenapadlo na ni něco zkoušet, když je tak tlustá. Ale tenkrát to bylo jinak. Ta holka, to děvčátko, kterýmu se nad kulatýma očima chvěly třpytky zachycený na řasách, odpověděla skoro dotčeně, že žádnýho šamstra nemá.

,Ani o něho nestojím,’ dodala rozhodně, i když ne bez jistýho smutku. A právě ten rozhodl. Proč nechce mít kluka? Všechny její kamarádky se přece předhánějí, aby nějakýho uhnaly? Nepila, tanec však neodmítla. Křepčil jsem, co to dá, a nemohl se dočkat ploužáku. Ploužák je prubířskej kámen. Když tě holka nechce, řekne, že už je unavená nebo, že ploužáky netančí. Hanička neřekla při prvních vleklých tónech nic; snad ani nevěděla, co taková hudba znamená. Tak jsem jí to ukázal, jak nejlíp jsem uměl. V příhodný chvíli jsem ji k sobě přimáčknul v duchu tý roztoužený písně. Neprotestovala. Její rtíky byly nečekaně měkký a chutnaly po jahodách. Věděl jsem, že holky používají všelijaký šminky, ale já tu chuť spojoval s její roztomilou bytostí, ne s nějakou kosmetikou.

Byla to taková ta sladká buchtička, co se ti oddá, když to s ní umíš, a je ti pak nadosmrti věrná. A já tu její oddanost nakonec vůbec neochutnal.“

„Jak to? Copak jste spolu nespali?“

„Ne… nespali.“

„Proč? Ty ses o nic nepokusil?“

„Samozřejmě, že pokusil, jenomže to nějak nešlo. Něco tady bylo jinak než s těma ostatníma… nevim… prostě se to vytratilo. Ale opravdu jsme se milovali, přestože k žádnýmu sexu nedošlo. Anebo právě proto… Choval jsem k ní asi nějakej respekt nebo co.

Jezdil jsem za ní do těch Čelákovic a ona se trápila s mou hlavou, totiž s mým účesem. Přísná mistrová pak hodnotila výsledky. Někdy jsme si povídali, jindy se soustředěně mračila a nebyla s ní kloudná řeč. Dokonce mě okřikovala, jak se mám natočit. I to jí slušelo. Pozoroval jsem ji v zrcadle, to její zachmuřený čelíčko, a propadal svý zamilovanosti víc a víc. Byl bych jí vděčnej, i kdyby mi posadila na hlavu hovno. Vyskakoval jsem z autobusu, když jsem ji zahlíd na ulici, nešel kvůli ní do školy... Ještě mám schovaný dopisy, co mi psala na chmel!

A pak přišla ta osudová chvíle. Pozval jsem ji k nám domů a ona opravdu přišla. Dobrý. Všechno postupovalo, jak mělo, dokud jsem ji nezačal svlíkat. To se přece dělává s holkou, kterou člověk miluje, a koneckonců i s těma druhejma, jenže já to právě uměl jenom s nima a moje láska to nějak komplikovala. Něco mě zrazovalo, že tohle ne, že na to ona přece stvořená není, tahle moje Hanička. Okřikoval jsem ten hlas – právě takovýhle spořádaný buchtičky se vdávají a mívají kupu dětí, tak jakýpak ne! Umlčoval jsem ho, dokud jsem mohl, najednou jsem to ale nezvlád. Držet ji za ruku, to jo, dát jí pusu – úplně v pořádku. Jenom se do toho nesměly plést naše orgány, ty prostě nešly s naším vztahem dohromady. Zákaz vjezdu! Vládne tu jiná atmosféra, hoď si zpátečku. A přitom jsme se milovali! Tolik jsem ji miloval, že jsem se nějak styděl ho před ní vytáhnout. Do dneška si to nedovedu vysvětlit. Asi rok jsem jako svátost uchovával ve skříni její šálu a mazlil se s ní. Před tou jsem se nemusel strachovat, že se shodím, že mě zavrhne. Ale byla to jenom šála, i když po ní tak krásně voněla…“

Otec malého střelce maluje do diáře srdíčko a vzápětí ho začmárá. Tak ti nevím, synku… Počítá se taková trefa?

Chlapeček tenkrát přiběhl celý uzardělý štěstím a pýchou. „Zasáhl jsem je oba. Oba dva na jediný výstřel!“

„Gratuluju. Jsi šikovný. Jenže kdyby to pokaždé mělo skončit u šály, lidstvo nám vymře a nebudeme mít žádnou zábavu.“

„Ale já se trefil,“ ohrazuje se chlapeček.

„Věřím ti, jenom… Zkus si vzpomenout – neodložil sis před tím někam šíp? Víš, že ho máš uchovávat v čistotě, aby se na hrot nedostala nějaká cizí látka. Ta pak může způsobit všelicos.“

„Jé, já jsem si s ním zamíchal čaj! Nemoh jsem najít lžičku…“ přizná se chlapeček. „A jak se, tati, vůbec pozná správná trefa? S Ditou přece dělal tamto, no… víš přece, v tý posteli a přitom to nebylo ono, že ne? Jak má vypadat výsledek naší práce?“

Otec je otázkou zaskočený. „Víš, to se nedá přesně definovat. Až to přijde, budeš si jistý, žes nechybil.“

Chlapeček vraští obočí a brnká o šípy trčící jako puget z jeho toulce. Moc moudrý z toho není. Kdo z nás však je, řekněte?

„Ty jsi naprogramovaný na krátkodobou lásku,“ promlouvá otec malého střelce ke Karlovi. „Když vyprchá, skoro vždycky to někomu ublíží. Tobě nebo těm holkám. Většinou spíš jim… Hanka by asi rozchod snášela hůř než ostatní, takže je vlastně dobře, že to vzalo tak rychlý konec. Snad to byl nějaký instinkt na její straně… nebo na tvojí, nějaký vhled do budoucnosti, který vás odradil. Protože, popravdě, jak by to dopadlo? Jako se všema.“ Otec malého střelce nechce Karlovo tvrzení nahlas zpochybňovat, jenže jakápak láska, jestliže v ní nakonec zvítězil stud a opatrnost?

„Jezdil jsem za ní potom do Čelákovic na stříhání vlasů,“ pokračuje Karel věcně. „Dodneška se vídáme, ale už o nic nejde. Dávno je vdaná a má děti.“

„Vážně to na ni nezkoušíš?“

„Ani náhodou! Vždyť jsem ti povídal, že je z ní almara. Vesnická mamina. Promiň, Haničko, že to říkám takhle na rovinu.“

„Třeba ta její tloušťka byla obrana před tebou,“ uvažuje otec malého střelce.

„Těžko. Spíš o sebe z pohodlnosti přestala dbát. Vdala se, tak už jí o nic nešlo. Nebyla stavěná na nějaký zálety.“

„Tím se pro okolí opuncovala jako domácká mamina a měla posichrované, že ji nebude nikdo svádět. Zapracovalo podvědomí…“

Karel se ohradí odmítavým gestem. Psyché není jeho parketa.

„No dobře… A co dál? Odehrálo se na střední škole ještě něco zásadního?“

„Třeba ve čtvrťáku jsme jeli za třeťákama na chmel. V jednom kamenolomu jsme si rozdělali oheň, aby bylo teplo a… a…“

„Zkrátka jste to roztočili. Grupáč, nebo jak se tomu říká?“

„Proboha ne!“ Karel se málem pokřižuje. „Byl to individuál. Grupáč jsem nikdy neprovozoval!“

„Ani jednou v životě? Proč? Tys na to nebyl?“

„Ne! Asi bych se styděl.“

„Taky by tě každá z té skupiny nemusela dostatečně inspirovat. To by pak nastal trapas.“

„Asi tak. Z toho bych měl docela vítr. A když je řeč takových věcech… Mám určitý zásady, víš. V životě jsem třeba nebyl v bordelu. Přísahám – nikdy! Myslím, že to nemam zapotřebí. Já za sex platit nemusím.“

„Někoho naopak vzrušuje ten… řekněme, obchodní přístup.“

„Já to vidím jinak. Skončíš, ona si sedne na bidet, vypláchne si ji a řekne: další! Jak na výrobní lince.“

„Tak tedy z jiného soudku. Zeptám se: co pro tebe vlastně holky znamenaly? Bral jsi je jako něco zásadně odlišného?“

„Jasně, že jo. Proto se nám líbí, že jsou jiný, ne? Žena je pro mě tvor nadpozemskej, dokonalej, krásnej… To je moje dogma. Nesmí bejt jakkoliv zanedbaná, musí mít upravený nehty, bejt navoněná, učesaná, nalíčená… Ne že bude tahat tašky s nákupem, ne že bude na zahradě kopat krumpáčem – to si můžu vzít rovnou chlapa. Žena je okrasa, na kterou můžeš bejt pyšnej, protože se na ni každej rád podívá. Nesnáším feministky nebo ty, co choděj ušmudlaný a nedbají o sebe. Žena je pro mě estetická záležitost. Tečka, konec. Z toho neslevím.“

„A co životní realita?“

„Naštěstí ještě nevymřelo plemeno, co je ochotný a schopný se udržovat. Je to jejich úděl stát ráno u zrcadla o hodinu dýl než chlap. Ženská dokonalost vyžaduje péči a nějakej ten přípravek, to je marný. Protože od přírody, ne že by přímo smrděly, ale mají svůj pach. Černovlásky jsou většinou cítit víc než blondýny... A já dávám přednost vůni. Nestojím o dělníka z Kolbenky ani o nějakou trempku v bagančatech. Pod širák ať si jde spát, koho to baví, já radši ulehnu v pětihvězdičkovým hotelu po boku vymydlený princezny.“

„Nepožaduješ toho zrovna málo. Otáčet se v domácnosti, chodit do práce a ještě o sebe dbát na úrovni magazínových krásek – to už vyžaduje hodně sil!“

„Ať si to zařídí, jak chtějí. Pro mě zůstává ideálem Dana, která nepokulhávala v inteligenci, upravenosti ani čistotě. Mně třeba vadí, když si ženská neodmaluje ksicht, než vleze do postele. Při milování musí bejt čisťounká, vykoupaná a vyholená. Přijít z hospody a zalehnout jen tak, to si může dovolit chlap, ne ženská.“

„Myslím, že ani muž by neměl…“

„Já bych to taky v životě neudělal! Chci jen říct, že u ženský je to ještě trestuhodnější.“

„Tím trestem je pak tvůj chlad a nezájem.“

„Přesně tak. Já za to nemůžu, jsem tak nastavenej. Nesu si v sobě určitej ideál – navoněná barbína, ale zase ne s prázdnou hlavou, to by kazilo dojem. Vznáší se vedle mě jak růžovej obláček… Jakmile obraz něco nabourá, je konec. Kdyby se přede mnou třeba uprdla nebo vytáhla použitou vložku… Já vím, je to je přirozený, jenže já radši přírodu v takový podobě schovám pod pokličku a nechám si z ní jenom nějakej ten rozkvetlej strom.“

„Když už jsme sem zabrousili – jaký je tvůj vztah k sexu při periodě?“

„Taky jsem to provozoval, když nebylo vyhnutí. Pokud někoho miluješ a chceš s nim šukat furt, tak se nedá nic dělat. V začátku, ve fázi prvotní zamilovanosti, se jede každej den, děj se co děj. U delšího vztahu k ničemu podobnýmu není důvod. Člověk už není tak náruživej a dokáže počkat na příznivější období.“

„Dovedeš si představit, že bys potkal někoho, s kým bys opravdu vydržel?“ vyzvídá otec malého střelce. „Myslím do konce života.“ Na počátku každého úspěchu stojí představa. Kdo jí není schopen, bloudí světem dezorientován jako bez kompasu a těžko dojde někam, kde by se mu líbilo.

„Já ti nevím,“ zaváhá Karel. „Spíš mám obavu, že ne. Jsem lovec, kterej pase po kořisti. Příklad: žil jsem se Zinou a byli jsme spolu spokojený. Jednou nás pozvali na párty od deníku Metro do Uhříněvsi. V nafukovacím stanu se tyčily hory žrádla, nač si jen pomyslíš. Po dvou skleničkách jsem neměl stání. Vymluvil jsem se, že musím na vzduch, a zatímco se Zina dobře bavila, šel jsem se poohlídnout po nějaký pěkný kundě.“

„Jak to dopadlo?“

„Pokud si vzpomínám, nakonec z toho nebylo nic. Ale tady šlo o to, že mě to lákalo, i když mi se Zinou nic nechybělo. Domácí pohoda mi zkrátka nestačí.“

„Potřebuješ ten proces lovu.“

„Asi tak.“

„Ozývá se to pravidelně a neexistuje žena, která by tě od toho dokázala odvrátit. Alespoň ne dlouhodobě.“

„Přesně. Všechno se po nějaký době omrzí, ať je to sebedokonalejší. Tím spíš, jestli není. Zina se mi znechutila tím, že tloustla. Pro mě je pětapadesát kilo maximum. Vejš nejdu. Neumím si představit, že by měla moje ženská sedmdesát kilo. Nebo dokonce víc. Brrr. Z toho se osypávám.“

„A co vejška? Vejška je důležitá?“ Otec malého střelce chtěl ještě upřesnit, že myslí fyzický vzrůst a nikoli vysokou školu. Nebylo však třeba. Karla ani nenapadlo pomýšlet na kvality, které se nedají ověřit smysly.

„Neměla by bejt o hlavu větší než já, ale hlavním kritérium zůstává upravenost. Co se týče prsou, může mít klidně dvojky. Nepotřebuju třímat v ruce osmičky.“

„A jaký je tvůj věkový rozptyl?“

„Pokud jde o tohle, tak dost širokej.“

„Tvá nejmladší byla… čtrnáctiletá?! Přiznej se.“

„Jenže to nebyl sex, šlo jenom o hraní!“ brání se Karel. „Nechci skončit v kriminále.“

„A kdyby ses nemusel bát zákonů, bude dolní věková hranice neomezená?“

„Neomezená. A horní jakbysmet. Vošukám ti klidně šedesátku, když bude pěkně načančaná a úhledná.“

„Vážně?“

„Naprosto. Ale musí k něčemu vypadat, musí mít ty parametry. Leckterá šedesátka je na tom po týhle stránce líp než kdejaká třicítka. Nejde mi o věk, záleží mi výhradně na fasádě. Ta musí bejt perfektní.“

„Jsou chlapi, kteří to mají přesně naopak. Chtějí mladou lolitku. Třicítka je pro ně přestárlá, táhne je mládí.“

„Se mnou je to jinak.“

„Ty potřebuješ obláček, třebas byl už nějaký ten pátek v důchodu.“

Karel na zlehčování svého ideálu nereaguje. Z tváře mu nezmizí něžně zasněný výraz.

„Obláček, kterej si odnesu na rukách a budu ho hejčkat…“

„Než tě omrzí,“ rýpe dál otec malého střelce.

Karel si povzdychne. „Já ti nevím… Taky už mi není dvacet. Vydržím tohle provozovat do sedmdesáti, anebo zůstanu na starý kolena osamělej?“

„Člověk někdy sám sebe překvapí...“ Otec malého střelce dobře ví, odkud ta překvapení pocházejí, ale nebude vykládat lidem o božské nadstavbě. Buď by se mu vysmáli, anebo – a to by bylo horší – by uvěřili a začali s bohy vyjednávat. Nakonec by si ještě řídili svůj osud sami. Jaká hrůza!

„Třeba jednou potkám ženskou, která mi poskytne takový štěstí, že si řeknu: tak tohle je ono, nic víc už nepotřebuju. Pak to možná bude na věky. V současný době mi stačí, že dobře vypadá a že nemá, pokud možno, děti.“

Table of Contents

Title page

Léta zrání k nedozrání…