Za sedmé:

Nepokradeš!

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2003 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by Anton Mauvé

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-149-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-150-9 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-151-6 (PDF na CD)

Miroslav Jandovský

Za sedmé:

Nepokradeš!

druhý díl volného cyklu

Třeboň – můj kraj

KAPITOLA PRVNÍ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

KAPITOLA DRUHÁ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

KAPITOLA TŘETÍ.

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

KAPITOLA PRVNÍ

(1)

Je letní ráno, den sotva začal, alespoň podle názoru pánů Jirotky a Šítka, kteří si museli přivstat, aby stihli ranní vlak jedoucí ve směru na České Budějovice. Ten odjížděl nehorázně brzy, hned po osmé hodině, a to je doba pro pány, kteří se před několika dny zbavili povinnosti chodit do školy, nezvykle časná. Teď procházeli vagony vlaku a hledali místo, kde by je nikdo nerušil. Našli je v téměř prázdném kupé. Pouze u dveří se k sedadlu tiskl mužík obtěžkaný velkou taškou, kterou z důvodů, jež tajil, držel na kolenou.

Pozdravili a sedli si k oknu. Každý z jedné strany a oba netrpělivě hleděli na hodinky. Tolik spěchu a teď měli nečinně čekat, kdy se to monstrum dá do pohybu.

„Nemám k tomuhle vynálezu valnou důvěru, pane kolego,“ řekl Jirotka. „Jede, páchne, dělá hluk, který plaší klid okolní přírody, jíž navíc zásobuje kouřem zcela nestřídmě.“

„Škarohlíd jako vždycky – kočáry mají odzvoněno – trocha radosti ze vznešené nadřazenosti – určitě žádná škoda.“ Šítkovo telegrafické vyjadřování zatím nevzbudilo pozornost muže v koutě.

„Jediná radost se dostaví, až dojedeme na místo. Byl jsi někdy v Třeboni?“ Protože věděl, že jeho kolega tak daleko na jihu Čech ještě nikdy nebyl, obrátil se raději na muže v koutě, aby mu poskytl nějakou informaci ohledně cíle své cesty.

„Tak vida, mladí páni jedou do Třeboně. U nás je dobře, čistej vzduch a dobrý lidi. Našinec má bratra všude. Když to zrovínka není bratr, je to našinec.“ Povolil si u krku hnědou kazajku a roztáhl tvář k širokému úsměvu. Dobrák se nezapřel. Když ne dobrák, Jihočech určitě.

„Vy jste odtud?“ zeptal se Jirotka bez většího zájmu. Vést přátelskou řeč se spolucestujícím se sluší. To věděl, i když ji zapřádal jen někdy. Člověk na cestách je člověk vytržený ze svých vztahů, ze souvislostí a to může mít nepříznivý vliv na jeho psychiku. Přátelské řeči mu mohou pomoci nepříznivé následky tohoto vytržení ze souvislostí zrušit. Jirotka jednou četl odborná pojednání psychiatra doktora Zelenky v čekárně u zubaře. Necestoval však často, aby poznatky náležitě uplatnil.

„Nejsem, ale to nevadí. Poradit můžu. Já jsem ze Brabců statku z Klece. To je blízko. Znáte to tam? Kousek stranou na Frahelž jsou rybníčky, když je jejich čas, rostou tam na hrázkách bílý hříbky. Můžu poradit.“

Brabec z Klece? Mohlo to vzbudit otázky, ale oba mládenci byli vychovaní a otázek se zřekli.

Na Brabců statek a na bílé hříbky už nedošlo, alespoň pro nejbližší chvíli, protože dveře kupé se s hlukem otevřely, vpustily dovnitř rozměrný proutěný kufr a s ním i dívčí hlásek, který se pídil po volném místě k sezení.

„Samozřejmě, milostslečinko, že je tu volno. Místa moře, můžete si vybrat. Hned vás zbavím zavazadla.“ Jirotka galantně vyskočil a s heknutím zvedl kufr na horní polici.

„Pane jo, tomu říkám váha. To se z nádraží pronesete.“ Mládenec si uvědomil, že dívku s tímhle zavazadlem už viděl na nástupišti, a jak si matně vybavoval, nebyla tam sama, takže se s kufrem taky sama nevlekla.

„Od vlaku to neponesu,“ řeklo děvče upjatě, urovnalo si sukni a sedlo si naproti muži z Brabcovic statku, který to musel vzít jako poklonu.

Pokud mládenci stačili zjistit a dodejme, že jim to nedalo žádnou práci, dívka byla mladá, štíhlá, tváře milé, v modrobílé, bohatě řasené sukni nad kotníky. Ve stejné barvě byla i blůzka, nebo snad živůtek, to mládenci nebyli schopni rozlišit, poznali však s určitostí, že s barvou šatů ladil čepec, vlastně klobouk pentlí pod bradou uvázaný, který se na cestu hodí, protože venku občas fouká vítr a připravuje dívkám nepříjemné chvíle. Otázka byla, zda dívka odjíždí z Prahy na venkov, nebo jako oni z Prahy na vagace, nebo si klobouk odváží z Prahy na venkov jako pozdrav z velkého světa.

„Dovolíte, milostslečinko, abychom se představili?“ povstal Jirotka ze svého místa. „Já jsem byl nedávno jmenován profesorem CK malostranského gymnázia, kam chodil i Jan Neruda, kterého jistě račte znát. Tohle je můj kolega a přítel Svatopluk Šítek, těšící se naději, že najde uplatnění za horami foliantů v právnické kanceláři pana doktora Zahrádky v ulici Ječné, taktéž v Praze.“

Oba mládenci podali dívce ruku, kterou jim sotva stiskla. Už si sedali, když Šítek jakoby mimochodem pronesl: „Tenhle člověk – roztržitost sama – inu profesor. Jméno: Jiří Jirotka.“

Jestliže byl Jirotka v rozpacích, dívka v mimořádných. Své jméno řekla na půl úst, takže mládenci nevěděli, o koho jde. Ale to nebylo důležité. Zejména proto, že se dívka usadila v koutě, vyndala z tašky, kterou si položila vedle sebe na sedadlo, nějakou knížku a dala se do čtení.

Tak jak byl řečný pán pouhý suplent, vybavený nadějí, že až přijde čas, postoupí do profesorského stavu, byl druhý v podobné roli, ovšem v prostředí právnické kanceláře. Ta poskytovala rozmanité služby poradenské, stejně jako obhajoby či žaloby v soudních přích. Po přísných zkouškách na staroslavném učení Karlo-Ferdinandovy univerzity si pánové dopřávali posledních vagací.

„Poslední měsíc – svoboda pryč,“ řekl JUDr. Šítek snad hlasitěji, než bylo třeba. Chtěl zřejmě vzbudit zájem čtoucí dívky nebo chtěl přehlušit hlomoz vlaku, který byl nepříjemně silný.

„A hle, mládenec se žení a truchlí nad mizející svobodou,“ usoudil muž v koutě, nebyl však vzat na vědomí.

„Neměli bychom zavřít okno?“ obrátil se Jirotka na dívku. Muže v koutě s dotazem přehlédl. „Železo se tře o železo, soustava kol naráží na koleje, parostroj vyrábí páru, ta supí pohánějíc vlak. Pokrok se projevuje hlukem. Teď, na konci devatenáctého století, je hluk doklad a příklad pokroku. Kde jsou časy vesnického zápecí našich předků, kde jediný hluk obstarávaly slepice.“

Mužík v koutě jenom pohoršeně zvedl hlavu a mlčel jen proto, že v ten moment nebyl s to vymyslet zdrcující repliku. Doma by se nenamáhal, dal by dotyčnému do nosu a bylo by to. Obě strany by si rozuměly, jenže to tady nešlo.

Dívčina odpověď byla stručná: „Celkem nic mne neobtěžuje.“ Tím samozřejmě zavdala oběma pánům důvod k uvažování. Celkem, tedy skoro nic ji neobtěžuje, tedy přece jenom něco, co nebylo připomenuto.

Pak byla prohlížena středočeská krajina. Co na ní člověk, který nemá právě zájem o její studium, může najít zajímavého? Lesy, pole, městečka a vísky, sem tam nějaký člověk s kravským potahem, dítě, které, kdo ví proč, ale podle ustáleného zvyku, mává ubíhající železné obludě. Jedeš si někam, kam se já nikdy nepodívám. S tebou jedou pánové Jirotka a Šítek. Samozřejmě s dalšími stovkami cestujících, kteří si určitě všichni zaplatili jízdenku. Na to už průvodčí dohlédne.

„Tabák došel,“ ozval se Šítek, který nenápadně zkoumal dívčiny tvary. Odhadl, že tato venkovská kráska byla zcela určitě na návštěvě u své pražské tetičky a teď se vrací pod ochranná křídla rodiny. Tatíček bude asi venkovský lékař, který tahá místním zabedněncům zuby a rovná zlomeniny, jež utrží při tancovačce v místní hospodě. Podle toho, jak důsledně klopila oči a nedbala zjevných narážek na navázání rozhovoru, měla přísnou katolickou výchovu. To jurista samozřejmě schvaloval. Zejména proto, že ji viděl poprvé a patrně i naposled. Byla tu však otázka, proč odpovědně vedená dívka cestuje vlakem sama.

„Přirozeně že když si tabák nekoupíš, musí ti jednou dojít. Kdyby tu byl některý z našich osvícených kolegů, ač nerad přiznávám, že takoví opravdu jsou, dozvěděl by ses, že kouření je metla lidstva. Spolu s alkoholismem, ovšem. Myslím, že se přidám na jejich stranu a budu podporovat jejich osvícená stanoviska.“

„Přestaneš kouřit?“

„Ne. Jenom přestanu podporovat zhoubný vliv kouření na organismus svých přátel.“

„Svatá pravda, panáčku,“ ozvalo se konečně z kouta. „Potvrzuju, že kouření je zhouba lidstva. Když ne přímo lidstva, tak světskejch statků určitě.“

„Přeháníte, dobrý muži,“ rozhodl se Jirotka být mluvčím okenní strany. „Kolik stojí paklík laciného fajfkového tabáku?“

„To máte pravdu, stojí to peníze, ale to jsem neměl na mysli, i když to samo o sobě taky stojí za řeč. U nás ve vsi pustili z útrpnosti nějakýho vandráka do stodoly přespat na seně, a co myslíte, že z toho pošlo? Co myslíte? Celá stodola z toho kouření lehla popelem. A hledejte ho, a když ho najdete, vemte si na něm něco, když nemá na dlani ani chlup.“

„Takový člověk by v seně měl dát přednost tabáku šňupavému před tabákem kuřlavým. Ten se vyrábí z tabákových listů zapařováním a zdlouhavým pochodem lučebným a přidáním aromatických olejů, vonných směsí a čpavých přísad, nezřídka jedovatých barviv. Tenhle prášek je ovšem pochybný a zdraví ohrožující. Neohrožuje však stoh, do kterého se požitkář se souhlasem sedláka zavrtá,“ tolik Jirotka.

Přítomní zírali, ničehož neříkajíce. Nepřítomnost zmíněného chlupu na dlani mohla vzbudit nepříznivý dojem. Ovšem na naši pánskou část tohoto rychlíkového kupé třetí třídy zřejmě neměla větší vliv. Jirotka, jehož poučný projev nezaznamenal žádný hlasitý ohlas, zvedl bradu a ukázal jí na dívku, která se dál věnovala četbě. Pak si strčil palce do průramků své kostkované vesty, která měla být podle jeho názoru posledním výkřikem módy v oblasti pánských vest, a s povzdechem obrátil hlavu k oknu. Tam lhostejně putovala středočeská krajina zpátky ku Praze.

Jeho druh se patrně ze stejných pohnutek vykláněl z okna.

„Nevystrkuj hlavu, vletí ti něco do oka,“ upozornil ho starostlivě.

„Mašinfíra sotva.“

„Ten je povinen chovat se rozvážně, má za nás všechny odpovědnost, proto se nevystavuje nebezpečí. To jenom cestovatelé, kteří nemají valnou zkušenost s cestováním, jsou celí diví a všemu nezvyklému se jen diví. Cesta vlakem se tak stává životní zkušeností a nevyčerpatelným zdrojem zábavy po zbytek života. Co taky s dlouhými zimními večery, že?“

Teď se dívka obrátila k mluvčímu a vypadalo to, že něco řekne. Neřekla však nic a opět se vrátila ke svým myšlenkám.

„Cesta dlouhá – konec nikde,“ řekl JUDr. „Jak dlouho – hodinu dvě? Ke čtení nic – vystrčíš hlavu – saze v oku – kdyby saze – kusy uhlí.“ S touto pesimistickou předpovědí se uchýlil do svého rohu, sundal sako a knoflíkovou dírkou si prohlížel dívku v protějším koutě.

„Ach bože, tohle má být advokát,“ vzdychl Jirotka teatrálně.

„Nevykládejte si to zle, pánové, ale u nás na vsi si jeden soused, nebudu jmenovat, začal s advokátama a pak přišel na buben. Nebejt syna, kterej se voženil do sousední vsi, chodil by střídou. Od advokátů ruce pryč.“ Řekl a s vědomím zasloužené převahy se rozhlédl po ostatních.

„Pěkná pověst – děkuju, nechci,“ řekl Šítek s křivým úsměvem. „Naštěstí pro mne – v tomhletom světě – právníků třeba.“

„V tomhletom světě možná, ale v tom našem ne. Naštěstí pro nás,“ řekl mužík a opět se vítězně rozhlédl. V poslední době nedělal nic jiného, než s převahou obhlížel svět.

Do řeči se však vložil profesor: „Co je ta vaše vesnice jiného než taky tenhle svět, tedy ten náš svět? Máte nějaká privilegia? Nemáte. Novoty se dneska nikomu nevyhnou. Pára, elektřina, telegraf, devatenácté století je století nevídaného pokroku, který nezná hranice. I ve vzduchu už dneska lidé létají.“

„Ve vzduchu, říkáte? Jako čarodějnice?“

„Podobně, podobně,“ smál se Jirotka.

Další řeč, kdy se mužík chystal rozhodně protestovat proti nesmyslům, které tady profesor říká, přerušil průvodčí. Ve dveřích srazil po vojenském způsobu paty, zasalutoval a požádal o jízdenky. Každou pečlivě prohlédl a současně uvážil, zda obličej jejího majitele odpovídá ceně a určení místa cílové stanice, a pak, když shledal, že je vše v pořádku, požádal mužíka, aby dal své zavazadlo na horní polici. Pak zasalutoval, popřál všem šťastnou cestu a zavřel za sebou.

„Co mu vadilo na té tašce?“ divil se její majitel. Starostlivě sledoval, jestli se zavazadlo nerozhodne spadnout.

„Tuhle otázku jste měl položit jemu. Kdo ví, jaké dneska platí na dráze předpisy.“ To opět Jirotka, který za svoji dvojčlennou skupinu vystupoval v roli mluvčího.

„Předpisy přes tašky?“ divil se mužík a slečinka poprvé neudržela vážnou tvář. „Tady někdo říkal,“ pokračoval už bez ohledu na tašku a riziko jejího případného pádu, „že devatenáctý století je nějaký výjimečný století. V jednom kuse samej pokrok a nic než pokrok. Jenže pokroku se člověk nenají. Kdyby nebylo nás rolníků, můžete si s tím pokrokem… však víte co. Když vám nedáme najíst, můžete se v tý Praze jít všichni klouzat. Bez pytle mouky jste v troubě a mouka je ze žita a to roste u mne Na Krabci. To je u lesa na Kolence. Tak si můžete jít s těma svejma telegrafama a já nevím s čím ještě, co vám leží v hlavě, no, víte kam.“ Vypadalo to, že se rozčílil. „To je tak blbý, jako by to vymyslel Škorpil z Lomnice.“ Dál nic neobjasnil. Prostě Škorpil z Lomnice. Asi známá firma.

Chvíli bylo ticho. Vlak ovšem dál hrkal, supěl, tloukl koly o spojnice kolejnic a dál páchl uhelným kouřem. Jen v kupé nikdo nemluvil. Když nemá cestující o čem mluvit, kouká z okna. Jenže v kupé byl objekt, který mohl být zkoumán a pozorován, dokonce mohl být i obdivován. Proto se mohlo stát to, co se koneckonců právě stalo. Jurist Svatopluk Šítek si odkašlal a dal najevo, že ho státnický projev pana z Brabců statku z Klece příliš nezaujal. Nestrannému pozorovateli to mohlo připadat jako málo ohleduplné, uvážíme-li, kolik intelektuální energie dotyčný do řeči vložil. Ale tak už to asi v našich vlacích chodí, že cestující veřejnost nebere přiměřený ohled na myšlenková vzepjetí spolucestujících jedinců. O co v tu chvíli juristovi šlo? Nejdřív si odkašlal a mírně zrudl. Pak se naklonil přes uličku a řekl: „Slečnička dovolí – poezie jistě – ušlechtilá, povzbuzující četba – společnost nudná – tím jsem si jist.“ A opět se odklonil, jako by mu zveřejnění názoru tak nevšedně pozoruhodného dalo zabrat a přimělo k další úvaze, kterou bude opět provozovat v skrytu vyhlížeje na svět knoflíkovou dírkou.

„Ó, samozřejmě, poezie je hudba duše, alespoň to tak mnohý básník z našeho národního Parnasu říká, a má pravdu. Tohle, co mám v ruce, je František Čelakovský. Už dlouho na věčnosti, ale pořád svěží, pořád mluvný. Nemám pravdu?“

Obrátila knížku, vázanou v černém hedvábí, k právníkovi. Ten se opět zapýřil, protože mu nebožtík Čelakovský byl jako básník hluboce protivný. Bože, říkal si v duchu, což nemůže být člověk vlastenec, aniž by miloval každého veršovníka?

Odpověděl za něj profesor: „Na škole u nás byl ještě nedávno jeho syn, profesor Čelakovský, myslím že botanik. Snad bude ještě živ. Nesleduji životní dráhu zasloužilých mužů vlasti. Ale jeho otec, básník František Čelakovský, byl vykutálený hoch.“

Dívka nabrala dech. Nabrala ho hlasitě a bylo vidět, že s ním míní účinně naložit.

„Pane, myslím, že se jako vzdělanec vyjadřujete nevážně o osobnostech našeho národa, které by si zasloužily vaši úctu.“ Zarazila se, dech jí najednou došel, ale hlavně jí došla slova, která by měla po tak výrazném nástupu následovat. Chtěla odvážlivce, který šlape po pilířích národa, zdrtit, zašlapat do podlahy ubíhajícího vagónu, ale když mělo dojít na věc, selhala. Nebyla zvyklá se přít, nebo snad se i hádat, proto začala nabírat, natahovat moldánky, jak jí radila zkušenost a domácká výchova.

„Nevyjadřuji se nijak o vážných věcech, milá jemnostslečno, já jenom naznačuji, velice šetrně, že zmíněný básník, který byl patrně víc vědec než básník, byl člověk, který měl všechny lidské, mužské tedy, abych byl přesnější, touhy a nároky. Co na tom může být špatného? Křivdíte mi. Kdekdo jsme na ženský, abych to řekl neobaleně a snad i neomaleně, jak vidím, tak určitě nevhodně, ale je tomu tak.“

Aniž by byl chtěl, dal pan suplent, budoucí profesor, o sobě vědět leccos, co mělo být, alespoň v dívčí společnosti, utajeno.

„Jeho Ohlasy překonají odpor času, milý pane,“ řekla dívka a vypadalo to, že vzápětí vstane, vezme svá zavazadla a prchne. Jenže snad uvážila polohu a váhu proutěného kufru a setrvala. A to bylo dobře, alespoň pro oba pány, kteří dávali najevo soustředěný zájem na vývoji situace.

„To bezpochyby – básnická invence mimořádná – čtenář se ponoří – žasne překvapeně – hloubka – nadčasová poezie.“ To tlachal právník, čím víc byl rozčílený, tím víc odsekával slova do vět. Onu hlubokou poezii sice nečetl, ale jako vzdělanec byl schopen mluvit o čemkoliv. Kdyby byl upřímný, musel by přiznat, že ji číst ani nemínil. I když kdo ví, jakého ústupku je mladík schopen, jde-li třeba jen o naznačené dívčí slzy.

„Milostslečna dovolí, aby promluvili znalci, tedy nikoliv my, protože my jsme se ukázali být zaujatými ignoranty. Těmi znalci rozumím odborníky na věc národa a poezie. Nestranní literární vědci nebudou chtít národnímu bardovi škodit.“ Jiří Jirotka se hluboce zahleděl do vlhkých a modrých zraků, které se statečně bránily masivnímu přívalu vláhy.

„Já vezu jednomu svému příteli, taktéž spisovateli, ale to je jedno komu, důležité je pouze, co vezu. Květy, ročník 1885. Svázaný, pěkně tlusté knížky to jsou, a tam jsou mimo jiné i básně klasiků, dnes už klasiků. Jsou tam Vrchlický, náš milovaný pan profesor Emil Frída, který přednášel a psal přitom básně a nedával se rušit tím, že právě vypravuje o francouzských romanticích. Jsou tam Heyduk, Krásnohorská, Čech a mnozí další. Dovolíte-li, ukážu.“ Hned se sápal pro své zavazadlo a pak se hrabal v prádle, od kterého slečinka odvracela hlavu a vrátila ji na žádoucí místo, až když zavolal, že je to tady.

„Pěkná knížka – padne-li na nohu, noha trpí,“ ozval se právník. Stejně o sobě dal vědět i muž v koutě, i když jenom povzdechem.

„Některé z pánů autorů už odnesl čas, abych to řekl přiměřeně poeticky, je přece řeč o poezii, není-liž pravda? Udělali své chvíli zadost a uvolnili místo dalším, kteří se tlačili za nimi.“

„Proč tak zeširoka? Pomlouvali jste přece Čelakovského,“ řekla dívka a pohodila nožkou v náznaku dupnutí.

„Pravda,“ Jirotka se zahleděl z okna, aby se ujistil, že sotva opustili středočeskou pahorkatinu, a má proto dost času na zevrubnou rozpravu. „Škoda že vám ten svazek nemohu půjčit. Childe-Haroldova pouť od lorda Byrona v překladu Elišky Krásnohorské je jak svěží balzám na prahnoucí dívčí duši. Chcete přečíst kousek? Nechcete. Chcete obhajovat svého Františka Ladislava. O jeho milostných vztazích, říci avantýrách se neodvažuji, je tady celý seriál. Čtu, cituji Bačkovského. Ještě žije, můžete mu otlouct o hlavu parasol.“ Nadechl se, a když viděl na všech stranách zájem, dal se do čtení: „Pěvec Růže stolisté byl vzhledem k dívkám srdce velmi chytlavého; ale jak rychle v něm oheň náklonnosti vzplanul, tak rychle obyčejně opět uhasínal, až konečně Čelakovský přece pravou trvalou láskou byl upoután…“

Z kouta vagónu se ozvalo pohrdavé syknutí. Něco jako dlouhé psss, zvuk vysokého a pohrdavého nesouhlasu. Zbylí pasažéři otočili k mužíkovi hlavu, zvědavi na vysvětlení.„Co má jako bejt?“ zeptal se český rolník, podle Bedřicha Smetany živitel náš. „To je vám divný? Než se člověk vožení, musí přece hledat a zkoušet. Než koupím jalovici, taky se koukám kolem, jestli někde není lepší. Jde přece o investici na celej život. U nás na vsi určitě. To jenom Škorpil z Lomnice bere všechno, co je na řadě.“ Neřekl přitom, zda toto hodnocení vztahuje pouze na krávu, nebo je rozšiřuje i na manželku.

„Dovolte, pane, přece nemůžete srovnávat…“ ozval se profesor, protože viděl, jak dívka naproti hodlá podlehnout nezbytnému záchvatu mdloby.

„Ale můžu. Přece nekoupíte to, co je hned první k mání. Co dělal ten váš… jak jste říkal, to bylo rozumný a já mu to schvaluju.“ Skončil a zahleděl se z okna, jako by byl s řečí hotov a dál ho záležitost F. L. Čelakovského už nezajímala.

Zdálo se, že mužíkovo vystoupení zkazilo spolucestujícím náladu.

„Názory různé – strany stojí na svém – není důvod ke sporům. Alespoň zatím. Držme se svého – nevznikne chyba. Jak je to dál s tím Čelakovským?“ Doktor měl dobrou vůli a dva z přítomných mu to přičetli k dobru.

Jirotkovi se však jazyk po tomto přerušení rozvazoval pomalu. „Uznejme, že to, čemu se říká milostné vztahy, jinými slovy citová aktivita, se nikomu, kdo je normální, nevyhýbá.“ Při řeči důsledně dbal, aby nepohlédl do kouta. „Mužští všeho druhu, ten silněji, ten slaběji, to podle nátury, ale všichni sborem, se dávají okouzlovat druhým pohlavím. Posloužit mohu nejedním příkladem z domácí i světové literatury. Dokonce jsou literární směry, mohu-li to takto říci, které se právě na tuto oblast specializují. Na literatuře pro služky, která se tímto směrem ubírá, se asi dá dost vydělat. To jsem však trochu odbočil. Že to muže k ženám táhne, je asi přirozené a nelze jinak.“

„To bych řek, i když bych to řek jinak.“ Mužík se hodlal do debaty dál zapojovat.

„Slušní lidé by si to neměli vyčítat.“

„To ste řek moudrost, mladej pane, na kterou při svým věku nemáte ani nárok.“

„Děkuji vám, pane, ale neskákejte mi laskavě do řeči,“ řekl profesor stroze a odmlčel se, na chvíli ztratil nit.

„Vidím to tak – devatenácté století – určitě jeho půlka – obdiv – nic než obdiv – buditel národa – neponížíš ho ničím.“ Právník chtěl nechat přítele, aby si rozmyslel, co řekne dál. „Hodnoty stálé – minulost žádá si úctu. Svatá věc národa – to však až dneska.“

Profesor vděčně pohlédl na kolegu. „Svatá pravda. Proto mohl Bačkovský odkrývat roušku nad soukromím buditelovým. Z našeho hlediska dělá z komára velblouda. A národ to četl s vyvalenýma očima. Ty jeho milostné básničky zřejmě mířily do dívčích památníků. Soudím, slečinko, že ve vašem památníku by se nejedna našla a jejich autor nebude po létech nazván nemravou a svůdcem.“

„Počítám, že tohle, co tady říkáte, slouží panu Čekakovskému jenom ke cti.“

„Musím říci, že máte pravdu. Je tady připomínána i jedna jeptiška, která Čelakovského zřejmě milovala.“

Mužík v koutě udělal dlouhý obličej, ale zdržel se.

„Její dopisy začínají oslovením „Svatě milovaný příteli“ a končí „Vás vroucně milující Dobrovlastka“.

„Zřejmě také básnířka – lyrická a sentimentální – co lidé kolem – jejich názorům vyhnout se nelze.“ Vypadalo to, že je jí doktorovi líto.

„Proč o tom ten Bačkovský psal? Vždyť to od něj nebylo hezké,“ řekla dívka s povzdechem, který byl upřímný. „Zajímalo to někoho?“

„Asi zajímalo, jinak by to nepsal. Lidé jdou pořád po drbech, zejména o lidech, kteří jsou slavní, nebo alespoň známí. Tím si je přibližují. Zjišťují s uspokojením, že ač slavní, jsou stejní jako oni neslavní.“

„Dobrá, snad to jako drb bylo ve své době zajímavé. Jenže proč s tím přicházet ještě dneska? Vždyť je Čelakovský asi pár desítek let po smrti,“ řekla slečna uváženě.

„V tom máte, slečno, pravdu, i když to nebylo právě zveřejněno dneska, já bych se měl omluvit. Jenže poučné na tom je patrně to, že se nic neztratí. Takový minulý detail, jak by řekl náš soused,“ ukázal hlavou do kouta, „taková prkotina, která nemá na nic vliv, určitě ne na dojivost jeho stračeny, může vstoupit do nových souvislostí, které jsme až dosud nepředpokládali. Takže tahle součást historie může být i součástí budoucnosti.“

„Jak to, proboha?“ zvolala dívka zděšeně. „Do jakých souvislostí?“

Právník chtěl profesorovu řeč glosovat, mužík mu však skočil do řeči: „Moje stračena dělá, co může, aby mne uživila. Když má člověk čistý svědomí, tak se mu žije líp, i když třeba je to jenom vobyčejnej vesnickej život. Z toho, co jste tady říkal, o tom člověku nemůžeme usuzovat. Že prej byl na ženský? Panebože, to říkáte jenom, aby řeč nestála. Já bych vám mohl vypravovat, jak to vypadá, když je mužskej na ženský. To u nás na vsi…“

„Zdržte se laskavě – sedí tu dívka – vaše zkušenost – můžete se nemile dotknout! „Šítek vypadal, že se může rozhorlit.

Mužík však mávl pohrdavě rukou. O dívkách toho zřejmě věděl dost a jeho znalosti ho měly k pohrdavému odsudku.

Vlak se blížil k Táboru. V kupé teď bylo ticho, pokud ovšem nebereme v úvahu hlomoz už dříve zmíněný. Vešel průvodčí a hlásil příští stanici a upozornil, že tam vlak postojí pět minut. Vděčný mu byl jenom mužík v koutě, který si pak na nástupišti koupil pivo, jež musel rychle vypít, aby stačil vrátit půllitr do natažené ruky. Hlasitě vychvalované horké párky jím byly odmítnuty. Potom ve vagonu vysvětlil důvod: „Jednak nejsou horký a pak nikdo neví, co je v nich za svinstvo. Doma je můžu řezníkovi votlouct vo hlavu. Na nádraží těžko.“

Před Veselím nad Lužnicí přišel průvodčí znovu a hlásil, že vlak na Velenice stojí na první koleji vpředu, aby páni pospíšili s přestupováním, protože jejich vlak má zpoždění. Lokálka samozřejmě počká, ale procházet se po nástupišti není radno.

Ukázalo se, že i slečinka vystoupí a do lokálky přestoupí. To oba páni shledali jako uspokojivou náhodu.

Vesele pokřikujíce pospíchali k přistavenému vlaku. Pražský vlak, vlak z velkého světa, na tomto malém nádraží důstojně dýmal, prodavači v kdysi bílých kabátcích vyvolávali své zboží nabádajíce hladové, aby se posilnili, což jim udělá dobře. Na první koleji vláček o třech vagónech s otevřenými plošinami sliboval příjemnou cestu jihočeskou krajinou s lesklými hladinami rybníků a s rozlehlými loukami. Nějak podobně, ovšem méně barvitě to sliboval Jirotka svému druhovi. Slečna nechala v rychlíku svoji upjatost, a patrně proto, že se blížila do bezpečí své rodiny, hýřila úsměvy a snad i vtipnými poznámkami. To na adresu Jirotkova hodnocení krás krajiny.

Mužík z Klece se společnosti lehce zřekl, jednak proto, že v Lomnici musí navštívit nějaké příbuzné, a proto, že na nástupišti potkal krajana, se kterým zmizel v předním vagónu.

„Doufám – snad můžu – všude prý samá voda – Horská koza má jistě prut – návnadu taky – půjdeme na ryby,“ řekl přítel skeptik.

„To jste, pánové, volili špatně. Tenhle kraj je sice samá voda, ale teď taky samý komár. V lese i u vody. Jenže nevím, když dovolíte, koho myslíte tou horskou kozou? Tady sice kozy jsou, ale hory? Proto sotva někdo pěstuje horské kozy.“

„Tak říkáme jednomu příteli, taky nadějnému literátovi. Jan Kozohorský je jeho jméno.“

„Toho znám a dobře ho znám,“ řekla a smála se.

„Znáte-li ho dobře, pak mu musíme závidět. Někdo má zkrátka štěstí,“ předstíral zármutek Jirotka.

„Musím se vám přiznat, stejně to vyjde najevo, že mi psal, že dneska pojedete do Třeboně, a svěřil mne vaší péči. Přesněji, abych vás požádala o ochranu. Myslím, že jste se úlohy ochránců zhostili dobře a jistě vám poděkuje.“

„Jak jste nás, proboha, na nádraží poznala?“ divili se oba hoši svorně. „Co kdybyste přisedla k nějakým nezodpovědným živlům, kterými se to na nádražích jen hemží? Copak nečtete noviny?“

„Honza vás popsal tak zevrubně, že když jsem na perónu počkala, nemohla jsem vás minout.“

„Honza?“

„Náš Honza. Bratr.“

Hleděli na ni překvapeně. Tak tohle byla Andulka, sestřička jejich druha Kozohorského. Mluvil o ní jako o žabci, o kterém utratit slovo nestojí za to.

(2)

Lokálka měla všechny charakteristické znaky parního stroje, který táhl poštovní vagón a dva další, střídmě naplněné místními lidmi. Lokálka byla dosud neokoukané zařízení, teprve několik let sloužila tato trať veřejnosti zásluhou strany staročechů, alespoň to tvrdili v novinách, když vedli poziční spory s mladočechy. Pravda ovšem je, že místní vesničané v přesunu na kratší vzdálenosti dávali přednost osvědčenému a tradičnímu prostředku, jehož využití je nic nestálo, totiž vlastním nohám. Ale z Veselí do Třeboně to byl výlet na půl dne, a proto babky s husami a s naditými taškami sáhly do hrnečků a vytřepaly odpovídající sumu na tuto vymoženost. Když už tu jednou je, nebudeme se jí přece bránit, říkaly si.

„Podívejte se, podívejte se!“ křiklo děvče a ukazovalo na okno. Oba mladíci přičinlivě vyhlíželi. Vodní plocha se mihla a zmizela.

„Co to bylo?“ ptal se s údivem právník. „Taková rozloha, škoda že jste zavolala pozdě.“

„To byl náš největší rybník. Pýcha celého kraje.“

Vláček zastavil na třeboňské zastávce a lokomotiva trpělivě oddechovala v naději na brzké pokračování. Když naši tři cestovatelé opustili vagón, rozhlíželi se po celkem přehledném okolí. V nízké budově stanice byla čekárna a úřední místnost staničního zaměstnance, přednosty stanice a výpravčího v jedné osobě, tady se asi zdržoval i zřízenec, který včas stahoval závory a tak chránil veřejnost před pohromou, kterou slibovala valící se hora železa, již všichni sledovali s obdivem a úctou.

To všechno však bylo zanedbatelné a našim cestovatelům už všední. Rozhlíželi se po někom, kdo jim měl přijít naproti.

„Musíme vyjít před stanici, na perón s koněm nikdo nepřijede,“ řekla Andulka znalá poměrů.

Měla pravdu.

„To je dost, že jdete!“ křikl mladík, který držel koně u hlavy, snad proto, aby ho včas uklidnil, kdyby se lekl hlomozící lokomotivy, jež se pomalu rozjížděla. Pak se hoch objal se svými hosty, sestře věnoval pouze zjišťující, kontrolní pohled, kterým vzal na vědomí stávající setrvalost všech podstatných znaků. Mezitím kůň začal vyrábět hnojivo pro přilehlou zahrádku přednosty stanice. To však bylo přirozené, přírodní jednání, nad kterým se nikdo nepohoršil, dodatečně snad jenom staniční zřízenec.

Bryčka, kterou kůň přitáhl, byla naložena zavazadly a do ní posléze nastoupili i hosté. Jirotka se vyšplhal na kozlík vedle kočího a jelo se. Obavu, zda kůň tu zátěž uveze, si hosté nepřipouštěli.

„Netušil jsem, že umíš řídit koňské spřežení, brachu,“ řekl Jirotka s obdivem. „Vítězný Auguste, který se řítíš římskými ulicemi, ohrožuješ sebe i obdivující tě zástupy, starci uskakují do prachu a dívky v bílých košilích k tobě zvedají žádostivě ruce. Spočiň na nás zrakem, vždyť bohové žízní na bílé skále!“

Honzík se pohrdavě ohlédl a pohnal koně, který měl k úprku daleko.

„Jistota, s jakou svíráš oprať, to elegantní držení těla, pohled upřený ve směru cíle, no, máš můj obdiv.“

„Stačí, stačí. Taky cestou takhle kecali?“ obrátil se Jan na sestru. „Jak je znám, tak určitě. Proto víš, o koho jde.“

Co na to měla dívka říct? Jenom se smála a dávala najevo, že je ráda doma. Kolem silnice, která vedla z města, byla luka, v dálce na levé straně, jak upozornila svého souseda, stály podivné dřevěné stavby, seníky, v době senoseče plné sena z luk. „Četníci odtud vybírají a vyhánějí vandráky, které pak odvádějí do městské šatlavy.“

„Málo povzbudivé.“

„Ovšem. Co však dělat s lidmi, kteří nemají kde přespat, a spát v seně je nebezpečné?“

„Pro seno, samozřejmě.“

„Pro seno. Nejeden seník lehl popelem.“

„Něco takového – ve vlaku – Brabců z Klece – zapalovat seníky – rozšířený místní zvyk.“

„Máte pravdu, červený kohout je trvalé riziko a nebezpečí.“

„Kam jedeme?“ zeptal se Šítek tiše, protože mluvit o trvalém nebezpečí se s dívkou nehodilo.

„K nám, přece,“ odpověděla s milým úsměvem, který měl v sobě radost hostitelky z návštěvy, která může být vzácná.

„Chápu, ale proč z města? Myslel jsem, patrně mylně, že bydlíte ve městě.“

„Revírník přece musí bydlet v lese, nebo alespoň u lesa. Svou práci nemůže dělat ve městě, tam zajíci a jiná zvěř neběhá a stromy v zámeckém parku…?“ mávla rukou, jako že zámecké stromy nestojí za řeč. „Ty jsou jenom pro ozdobu a užitek z nich jiný není.“ Slečna přiměla Šítka protáhnout čelist ve směru uzlu na kravatě.

„Je to blízko, už tam budeme.“

Měla pravdu, protože les byl na pravé straně vozovky vidět, a byl-li revírníkův dům na kraji lesa, nemohlo to být daleko.

Když dosáhli vrcholu stoupání, vrchol stoupání je v tomto případě básnická nadsázka, viděli v dálce, která taky nebyla moc daleko, město s jeho dvěma věžemi. Jedna byla štíhlá a kostelní, druhá se zdála být baňatá, protože byla nízká a radniční. Hodiny tam ukrajovaly čas a říkaly: všeho do času, pánbu na věky. Každý zdejší tady má svoji odměřenou lhůtu, kterou mu pečlivě odkrajuji, kdežto pánbu, který to všechno spravuje, se řídí jiným časem. Okraj města, spíš tušený než viděný, byl obkroužen prstencem řídké mlhy, která se měla už dávno rozpustit, ale z nějakého důvodu, kterému člověk neporozumí, se zatím ještě držela, aniž by komu škodila. I když byl budoucí profesor racionalista, byl si vědom, že člověk všemu rozumět nemůže a že je to dobře. Kdyby rozuměl, nezůstalo by mu žádné místo pro snění.

Nahoře se cesta rozdvojovala a bryčka se vydala napravo.

„Už budeme doma. Našimi patrony jsou Petr a Pavel. Proto se to u nás jmenuje U Petra a Pavla. Tady je to však místo neblahé. Tady dřív kat konal svoji smutnou práci. Stálo tu kolo, do kterého vplétal odsouzence a… Nechce se mi o tom mluvit a mrzí mne, že tudy vůbec musím chodit.“

„Myslíte, že tady popravovali lidi?“ zeptal se Šítek souvisle a taky zbytečně.

Dívka jenom povzdechla a jurist, který by měl popravy chápat už téměř jako profesionální nezbytnost, se nad svou otázkou zakabonil.

Lesovna byla taková, jaké v těch časech stavěly panské úřady snad po celé říši rakousko-uherské. Když bryčka zahnula ze silnice na vedlejší krátkou alej, byla před nimi rozlehlá patrová budova, zpevněná trámy vystupujícími z omítky. Tím připomínala horský statek. Za ní vyčnívaly stavby stájí, stodoly, chlévů a kdo ví čeho ještě, co takový revírník všechno má mít, aby vykonával svůj úřad nezávisle a na žádoucí úrovni. Taky se domácí měli zřejmě co otáčet, ale zato měli všechno, co k životu bylo třeba. Mimoděk se Jirotka zadíval na slečinčiny ruce, když jí galantně pomáhal z povozu. Jenže na nich měla sítěné rukavičky.

„Vítám vás. Už vás netrpělivě čekáme,“ rozevřela náruč paní matka. Stála dosud na kryté verandě a teď z několika schodů scházela hostům vstříc. Dcera se vzápětí octla v její drtivé náruči a oba hosté byli odměněni za to, že přijali pozvání, mateřským stiskem ruky. Měla dobrotivou tvář a patrně se nevyhýbala žádné práci. Byla to venkovská matička, o jakých psali obrozenečtí básníci a kterým vyznávali svou synovskou lásku.

Čeledín se postaral o koně, chystal se odtlačit bryčku, na což stačil sám, a u dveří se mihly dvě děvečky, s výskotem vytáhly zavazadla a nesly je do domu.

Bylo zřejmé, že tak rozměrný dům bude mít plno místností. Po skončených honech se tady jistě scházeli hosté a taky jich asi nebývalo málo. Na to byli domácí zařízeni. Mladí hosté byli usazeni v parádním pokoji, v místnosti plné starobylého nábytku, který zřejmě dědily prvorozené dcery už po několik generací. Na stěnách byly lovecké trofeje. Prakticky přehlídka lovné zvěře, která kdy v okolních lesích běhala.

„To je lovecké muzeum,“ udělal poznámku Jirotka, když paní domu odběhla, jistě pro něco k jídlu.

„Nejen lovecké, příteli. Ten nábytek, co tu vidíš, je taky muzeální záležitost. Dědí to vždycky jedna z dcer, ať už chce nebo nechce, kdyby to odmítla, prababičky by se obrátily v hrobě. Tahle truhla, chudinka celá rozeschlá, je ze šestnáctého století a matička dokonce ví, kdo ji nechal pro svoji dceru vyrobit. Je to všechno zapsané uvnitř na víku.“

„To se tedy má tvůj budoucí švagr na co těšit.“

„Nebuďte zlí – význam souvislostí pro člověka – nesporně důležitý.“ Šítek opět přešel ke své telegrafické řeči.

„Vedle má Andula nábytek, který si odveze, až se vdá,“ pokračoval Honza lhostejně. Bylo zvykem takové věci opatřovat dávno předtím, než jich bylo třeba. „Firma Ctibor v Táboře vyrábí z ořechu nábytek, který úhledně leští a zdobí rytými a bronzovými ozdobami. Jedna hrůza, ovšem drahá hrůza.“

Andulka, která vešla do pokoje a pochopila, o čem je řeč, napřáhla po bratrovi ruku, ale včas ji bez řeči stáhla.

Služky začaly na stůl nosit přesnídávku.

„Obědvat budeme, až se z lesa vrátí pan otec,“ hlásila matička, když přehlédla uspořádání šálků a talířků na stole, kolem kterého společnost přátel seděla.

Pili bílou žitnou kávu a přikusovali koláč.

„Jezte, kolik vám chutná, ale pamatujte, že poměrně brzy budeme obědvat,“ upozornila hosty Andulka.

„Nebuď prostořeká. Ať každý jí, jak mu chutná. Oběd nebude zase tak brzy. Pan otec jel do Stříbce, vlastně do Stříbřece, tak by to bylo správně, ale tak to tady nikdo neřekne. Je tam nějaký polom, nebo co.“

Matička nejedla, ale stále štěbetala a na otázky překotně kladené si většinou sama odpovídala. Jejich valná část směřovala do oblastí, kam hosté neviděli, jako: Co dělá strýc Karel, co Alžběta, která nedoslýchá, a proto zůstala svobodná. K nedoslýchavé Alžbětě dodala komentář: „Ti mužští jsou pařezi, jako by vadilo, že ženská špatně slyší. My jsme měli ve Slověnicích babičku, ta byla hluchá celý život. No a, stalo se někomu něco?“ Z řeči posléze vyplynulo, že zmíněná Alžběta byla skutečně hluchá jako zmíněný pařez nebo jako slověnická babička, což nebylo na škodu ve Slověnicích, v Praze se to však setkalo s překážkami.

„To už jsou borůvky? Přece se na ně chodí až někdy v srpnu,“ řekla Andulka, snad aby odvedla pozornost od nedoslýchavých příbuzných. Pražští příbuzní slíbili přijet, až bude lesní med, který někdo v okolí vytáčel a vždycky sliboval úrodu, ze které obvykle sešlo.

„Je to opravdu zvláštní, borůvky a takhle brzy. Přinesla je Máčková z Obory, někde už rostou, ale kde, to nám neřekla. Naše holky se na ně taky chystaly, jenže nikde v lese nic. Ta bába prošmejdí celý Hradeček a ví o každé prašivce. Říkala, že letos bude hodně brusinek, taky jsem je u ní objednala.“

Pak se Andulka odskočila převléci a místo městské slečinky se vrátil žabec ve vesnické suknici sahající pod kolena a v červenobíle pruhované košili se širokými rukávy, které se daly vyhrnout, aby při práci nepřekážely.

„Jste na vsi, pánové,“ rozhodila ruce s němou žádostí, aby se nedivili nebo aby údiv nedávali najevo.

„Honzíku, měl bys pány ubytovat. Kufry už mají nahoře,“ odklízela matka ze stolu kafáče, jinak ty rozměrné hrnky nebylo možno nazvat.

Z chodby vedly nahoru schody, bytelné, dřevěné a vrzající schody z poctivého dubu, který taky vyrostl někde v okolí.

„Jak vidím, jste z matky celí diví. Na to si zvyknete, je jenom trochu víc řečná, má však dobré srdce. Celý den je tady jenom se služkami, které mají práci a na řeči nemají čas, a se zvířaty si nepopovídá. Tak to odnese ten, kdo jí padne do rukou.“ Honzík se smál a oba hosté s ním, i když ne právě tak srdečně jako on.

Co potřebovali, vše bylo v pokoji. Dvě postele, stůl a skříň. Stolek s umývadlem, džbán s vodou, kterou jistě některá z dívek vyměňovala. Na stole stála petrolejová lampa se širokým stínidlem. Na stolcích, které stály po obou stranách postelí, bylo po lampičce se svíčkou a sirkami. Kdyby někdo musel v noci ven, v cizím prostředí by se na schodech určitě přerazil.

„Až přijedete podruhé, budeme už svítit elektrikou. Začnou nám ji sem zavádět na podzim. Konec starých časů. Lituji toho, ale jenom trochu.“

„Tyhle petrolejové lampy mají něco do sebe,“ řekl Jirotka. „Budou dráty zasekávat do omítky? Jestli ano, tak si užijete.“

„Potáhnou to po zdech. Dům bude plný kudrnatých drátů.“

Záchod nebyl na dvoře, jak se hoši obávali, ale kabinka byla v přízemí a byla dokonce vybavena splachovacím zařízením, které i v Praze nebylo všeobecně zavedeno. Potíž byla jenom v tom, že si každý před použitím musel vlastnoručně přinést vodu, naplnit nádržku nad klozetem a teprve pak zařízení použít. Nebyl tu totiž vodovod. Pokrok se dere na venkov, bohužel s jistými rozpaky, řekli si Pražáci.

„Jestli chcete, nechám vám přinést nočník. To není věc, které by se tady někdo smál.“

„Když si představím, že některá z vašich děvčat sem nese nočník, vstávají mi vlasy na hlavě,“ Jirotka se tvářil vážně.

„To je v pořádku,“ ukončil řeč hostitel a nechal je v pokoji samotné.

Pan revírník přišel dost pozdě. Tak pozdě, že jeho choť uznala za nezbytné porušit ustálený řád a dala hostům najíst. Usoudila, že se stalo něco nemilého, co jejího pana chotě zdrželo, a proto teď, po patřičném přivítání, zasedl k obědu sám.

„Je mi skutečně líto, milí hosté, že jsem s vámi nemohl poobědvat, ale budu k tomu mít jistě častěji příležitost. Nerad si sám máčím vousy v nudlové polévce, ale jak koukám, nikdo druhý se tady touto mužnou ozdobou chlubit nemůže.“

Hosté to vzali jako žert, domácí věděli, že se něco přihodilo, co jim bralo náladu. Nikdy se tak neopozdil, jen jednou v zimě, když ho v lese přepadla bouřka a vichřice zatarasila cestu spadlými stromy. Chlapi pro něj museli s pilami a sekerami. Teď nic podobného nehrozilo. Pan revírník byl ovšem chlap jak hora, nějaká fyzická překážka ho zdržet nemoha. Paní revírníková i její děti se proto dívaly na svého živitele s obavami, kterých si byl vědom.

„Co si budeme povídat. Přijeli jste na dovolenou a vidíte, nebo uvidíte, že ani tenhle venkov není jenom pohoda a idyla.“ Odsunul prázdný talíř a čekal, až mu manželka naloží správnou porci bramborových knedlíků s kusem vepřového plecka a zdatnou dávkou zelí. „Zelí je naše národní spása. Nebýt ho, nevím, jak bychom dopadli. Bavoři smýšlejí podobně, ke stolu bez zelí nesednou. Měli jsme v revíru škodnou.“ Tím jaksi mimochodem naznačil důvod svého zdržení.

„Co ulovila?“ Matčina otázka byla namístě. Když škodná, tak pytlák nebo dravec, který loví zvěř určenou k chovu.

„Tohle byla jiná škodná. U stříbřeckého mostu stálo několik vzácných starých borovic. Celkem čtyři, které si tam páni chránili. Bylo to dřevo, ze kterého se prý dělají hudební nástroje.“ Pan revírník krájel, do úst vkládal, kousal a polykal. Zbytek rodiny a hosté mu viseli na žvýkajících ústech. Pobídnout se ho neodvážil nikdo.