3x horory

Jana Pacáková

Copyright© 2016 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2015 by Jana Pacáková

Copyright© 2016 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-252-0 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-253-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-254-4 (PDF)

OBSAH:

ZÁVOJ HRŮZY

Závoj hrůzy

Bezejmenná jáma

Modrá krev

Paní pijavic

Posedlost

Hořká čokoláda

Sejít z cesty

Otrávené trny

Noční návštěva

Smrtihlav

Vyvolená

Bestie

Poslední polibek

ČERVIVÉ JABLÍČKO

Červivé jablíčko

Zkažená krev

Zavřené dveře

Judita

Ledová královna

Kráčející rakev

Slepá ulička

Nekromancerka

Pokoj pro panenky

Potemníci

Přežít potmě

Samá voda

Skleněné střevíčky

Slepá skvrna

Svody smrti

Smrt je jenom začátek…

TEMNOTA

Temnota

Mrtví a pohřbení

Smutný klaun

Abatyše

Labyrint

Dáma a drak

Inkvizitor

Až zamrzne peklo

Za zrcadlem

Malířka

Bílá jako sníh

Rudé růže

Západ slunce

Jana Pacáková

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

ZÁVOJ HRŮZY

a jiné horory

Závoj hrůzy

„Z pouště vylétla černá sova, za krutým zobákem byla tvář ženy. V drápech držela napůl opeřené mládě sovy, kolem lidské tváře rašila brka, vzduchem se míhaly malé drápky. Lilitu vylezla z temné díry jako hmyz vylétnuvší z mrtvoly, roztáhla křídla a letěla pryč, k místu, kde se rodí bouře, zpět do opuštěných plání. Zlá a násilnická bytost, jež obklopená pouštními démony kráčí větrnou pustinou. Písečná smršť, vládkyně pustin, paní prázdných míst…“

Stephen Grundy

Temný přízrak sebevraždy se téměř hmatatelně vznášel ve vzduchu, skoro jako černé znamení vypálené nad hlavou ubohého zatracence. Dodávalo to té události, už tak dost ojedinělé, jistou dekadentně pikantní příchuť. Měla dojem, že na tomhle nepovedeném pohřbu se ještě jistě strhne nějaká pořádná ostuda. Zpupné hoře je schopné pozřít naprosto cokoli. Jeho odulá ústa se lačně rozevírají až do černoty…

Studené sivé nebe, ostré jako nabroušené hroty, nebezpečně potemnělo. Nejspíš se začne schylovat k prudké bouři. Vybavila si v mysli ledový liják, suchý déšť smíšený s podprahovým hukotem ohlušující vichřice…

Kéž by ji jen zuřivé živly zvedly ze země a odnesly co nedál odsud.

A přesto stála na místě, totálně tichá a naprosto netečná ke křiku a pláči všude okolo. Věděla, že její osud je zhola nevyhnutelný. A ani za nic na světě by nedala najevo svůj rostoucí strach. Ne před všemi těmi uchechtanými hyenami. Těžká mračna obsadila ocelovou oblohu jako táhnoucí hejna nestvůrných vran...

Černé sovy, silné a obrovské jako skalní orli, noční labutě, temné jako uhel, kožnatí krkavci, hluční a nenažraní jako olysalý shluk stepních supů, triliony trylkujících vrabců a slepené sítě, obsazené až do posledního místečka pyšně nafouklými skákavými pavouky. Kulatoocí luňáci, drsnochvostí dravci, kteří vyrážejí na lov výhradně v hejnech. A hromadně hodují na poznamenaných mršinách…

Ukrákané okřídlené kostry.

Všichni se svorně shromáždili na požehnaném místě posledního odpočinku, plného spořádaně tlejících těl. Opuštěný venkovský hřbitov byl až k prasknutí nacpaný nedočkavým lidem zblízka i zdaleka. Nikdo z přítomných ho stejně pořádně neznal. Ale vždyť je to přece koneckonců úplně jedno. Dokonce i v daleké zemi za lesy, kde zmařený lidský život nemá větší cenu než pár rudých kapek omylem prolité horké krve…

Proč?

Prostě proto. Smuteční hosté, až do jednoho odění v černém, pod nevlídným, šedivým nebem si klidně kladli bílé svíce na jeho ještě nezaházený hrob. Možná měli pocit, že prázdný soucit z nich automaticky dělá lepší lidské bytosti. Nebo na ně negativně zapůsobily prazvláštní okolnosti jeho předčasného skonu. Snad proto se celí bledí a zádumčiví semkli okolo místa jeho posledního odpočinku…

Jako krkavci u mršiny.

Nad jejich skloněnými hlavami se kroutily křečovité větve starých bříz, pod nohama jim zas zoufale úpěla nedostatkem vláhy vyprahlá hlína. Hosté obraceli oči vzhůru k nekonečně vzdáleným nebesům, jako by se jejich zrak chtěl pevně zachytit na božské klenbě. Mnozí měli na moment víčka pevně zavřená, snad aby je nic přízemního a pozemského při obřadu nemohlo rozptylovat. Odešel tak náhle…

Nebo mu snad někdo pomohl?

„Už jedou!!!“ křikla nakřáplým hlasem hádavá stařena a ukázala směrem k prašné silnici. Před mnoha a mnoha lety ji její matka pojmenovala Danika, ale léta páně už jí nikdo ani omylem neřekl jinak než „bába“. Odjakživa byla ten úplně nejstarší člověk ve vesnici a ve zkostnatělé radě starších měla silné slovo. Snad proto, že si vždycky ke všemu našla tisíc výhrad a nikdy nenechala nadlouho zahálet svůj jedovatý jazyk, ostrý jako nůž. Zvědaví lidé se dychtivě shlukli okolo zrezavělé hřbitovní brány…

Ženich právě dorazil.

A vskutku. Dva slavnostně opentlení vraníci zapřažení v hrubém selském povozu způsobně zastavili pár kroků před dřevěným plotem. Mohutná hříva jako z mořských řas, čerstvě okovaná kopyta, tvrdá jako čepele, zpocená kluzká kůže s měňavým rybím nádechem. Úzké, jakoby hadí hlavy nasazené na dlouhých krcích neklidně pofrkávaly. Byli to opravdu krásní koně, klidně by se na nich mohly projíždět při měsíčku po zrcadlové jezerní hladině i němé vodní vědmy.

Dva statní chasníci hned seskočili z kozlíku a jali se vynést náklad z korby žebřiňáku. Každý popadl jeden konec těžké truhly a okounějící lidé jim ochotně uvolňovali cestu na poli plném mrtvol. Nebožtík ležící v dřevěné rakvi si nemohl na nic stěžovat, už předem ho kdosi navlékl do jeho nejlepších šatů, a navíc se mu poprvé po dlouhé, opravdu dlouhé době dostalo nevídané pocty prodělat starou tradici nunta mortului.

Bába dala nenápadně znamení a na její povel začala hrát hudba. Teskné tóny houslí, kytary a jasné cinkání cimbálu. Tou dobou kolem právě projížděl potulný klan kočovných cikánů a drzou Daniku nestálo ani moc práce přemluvit je, aby se dobrovolně připojili k  pochmurné oslavě. Neznámá melodie stoupala a klesala v divokém tempu…

Někteří krkavci začali otráveně brblat. Cizí cikáni se nikdy netěšili všeobecné oblibě a mnozí zatvrzelí hosté považovali Daničino rozhodnutí povolit jim účast na posmrtné svatbě za krajně nedůstojné. Žádný z nich se jí ale neodvážil otevřeně odporovat. Než se kdokoli ze vzdorovitých hyen osmělil nahlas říct něco nevhodného, vystoupila zpoza exotické cikánské kapely pestře oděná dívka s věčně zasněnýma černýma očima, hrdě se postavila před nevděčným černým hejnem, zhluboka se nadechla a začala zpívat.

Její jasný hlas zaševelil v temných korunách nemocně bledých bříz. Zpuchřelé dřevo jako by snad tím čistým zvukem konečně po dlouhé době přece jen trošku pookřálo. Ten kouzelný zpěv, to byl usedavý ptačí nářek lapený v neviditelné síti tónů. Nikdo nerozuměl slovům, jenom smutná nevěsta si poprvé po mnoha letech vzpomněla na strašidelnou báchorku o úkladně zavražděných milencích, kteří se každou noc tajně scházeli na ztichlém nočním hřbitově. Kdo ví, jestli by to tak netrvalo až dodnes, kdyby je jednou nenachytal nemrtvý strážce krypty, který je oba v záchvatu zuřivosti rozsápal na cucky a roztřepené cáry čerstvého masa pak triumfálně rozvěsil po ostrých špicích zrezavělého plotu kolem krví posvěceného pohřebiště.

Její pohádkový hlas oslavoval nekonečnou věčnost i světskou pomíjivost, trpce truchlil a zároveň vyzýval lidskou naději k okamžitému činu. To vše dokázala dívka sdělit lhostejným smutečním hostům i beze slov, bez znalosti jejich nezvyklého jazyka. Zázračná tanečnice vztáhla ruce k nebi v němé výzvě. Zvedl se ledový vítr…

Neklidní krkavci rázem ztichli.

Snědá cikánka začala tleskat do rytmu. Znovu a znovu. A ještě jednou. Při každém tlesknutí se točila dokola, až jí vlály dlouhé tmavé vlasy, částečně schované pod střapatým květovaným šátkem. Vyprahlá půda se horečnatě třásla, zelené listí se bojácně chvělo společně s ní…

Tančila čardáš.

Plápolala jako živý plamen, tančila jako nespoutaná povodeň, jako voňavý jabloňový květ ve vichřici. Mladé nohy jí jen hrály, barevné sukně se točily vysoko ve vzduchu a odvážná dívka extaticky vířila mezi melancholickými lány ztrouchnivělých dřevěných křížů. Tvrdé podpatky otřásaly mrtvou zemí, až z nich lítaly ohnivé jiskry. Plameny voskových svící ochotně následovaly jejího příkladu a úzké ohníčky divoce plápolaly ve vírech vášně. I vítr skučel a vyl jako nesvéprávný šílenec. Jako by si malá tanečnice svým uměním zcela podmanila okolní přírodu a strhla ji s sebou do víru zuřivého běsnění.

Obloha ztěžkla mračny, zběsilé taneční tempo se stále stupňovalo. Rychleji. Rychleji!!! Okolní květy rázem vzplály. Vítr řval a hudba kvílela. Ztvrdlá země pukala a shnilé haluze celé praštěly. Vzdálený blesk oslnivě rozčísl ztemnělé nebe. Cikánská tanečnice vysíleně dosedla na udusanou zem. Hrom ukáznil rozzuřené živly, první dešťové kapky začaly rozpačitě smáčet šokem strnulý krchov…

Obřad přesto pokračoval.

Musela spolknout svůj strach a očistit nehybného nebožtíka od hříchu. Téměř hmatatelně cítila, jak se do ní zabodává upřený pohled dvou nepředstavitelně pichlavých očí. Bába na ni zahlížela tak zle, že dívka by se ji ani ve snu neodvažovala jakkoli zklamat. Nevěsta stejně neměla na výběr, když byla nejstarší neprovdané děvče vesnice. Chudá a nevzhledná, šedivá sirota, věčně udřená děvečka. A netroufala si ani odhadnout, jak strašný trest by ji stihl, kdyby sama samotinká odporovala nezlomné vůli absolutistické rady starších. Nastalo dlouhé, němé ticho, mnohem děsivější než ta nejdivočejší bouře.

Čtyři dětské družičky v naškrobených tmavých šatečkách se při pomalé chůzi roztomile kývaly ze strany na stranu a rozhazovaly na předem umetenou cestu plné hrsti růžových okvětních plátků. Táhlé krkavčí rekviem snad nemělo konce…

Přichází nevěsta.

Beztvará bílá maska skrytá za zřaseným závojem utkaným z husté černé krajky. Až kýčovitě vysoká koruna, bohatě pošitá lesklými inkoustovými korálky. Následovala ji dlouhá vlečka obrovského slavnostního roucha, důkladně obarveného načerno, aby mohlo posloužit současně jako svatební i smuteční šaty. Zlověstná parodie na pohřební rubáš na ní při sebemenším kroku tiše sténala a šustila, jako by se smutná nevěsta až po pás brodila ve vlhké podzimní závěji mrtvého listí. Ty hnusné hadry byly tak příšerně těžké, že v nich ani nemohla pořádně chodit. Dělaly z ní nějakou bájnou nestvůru, božskou záhrobní bytost až nezemsky nádhernou, ale zároveň strašnou a děsivou…

Černá panna.

Její duše od hlavy až k patě oděná v krvavý šarlat, ve vyhaslých očích přesto plál sžíravý plamen. Davem lidských krkavců projela nutkavá vlna neosobního vzrušení, když kráčela ke svému mrtvému manželovi. Volným krokem přistoupila ke hrobu a její široce rozšířené oči se dlouho vpíjely do kamenných liter nesmazatelně vyrytých na náhrobku.

Pak se náhle vrhla na zem a začala zuřivě bušit drobnými pěstmi do toho kusu kamene. Poklesla v kolenou a svou neviditelnou tvář otřela o studenou plochu nízkého náhrobku. Třesoucíma rukama pevně objala onen žulový blok. Její bezkrevné rty, dokonale skryté pod hustým krajkovým závojem, cosi neslyšně šeptaly – snad slova smutku, soucitu či účasti, možná…

Bolestné lásky?

Ano, tak to bylo správně. Vybraná nevěsta musela na pohřbu přede všemi projevit velký žal, byť by ho měla jen mistrovsky předstírat. Jediný způsob, jak očistit mrtvého Miloše od věčnosti strávené v lačných plamenech rudého pekla nebo v mučivém očistci, kde by navěky věků trpce pykal za spáchání slabošské sebevraždy, to byl starý rituál posmrtné svatby. Netělesné spojení živé ženy a odporně pošpiněného nebožtíka. Starší, shrbení krkavci ocenili její pozérskou snahu o umělý patos souhlasným kýváním. Pošlapané lístky pohozených růžových květů se nejistě odlepily od země a začaly se ladně tetelit v tichém povětří.

Odevzdaně stanula před sporým vesnickým knězem v bílém lněném rouše, který stál se svými mladšími pomocníky jen pár kroků před čerstvě vykopaným hrobem. Ze zcela pochopitelných důvodů se samotná svatba v žádném případě nemohla odehrávat kdesi uvnitř ve stísněných prostorách temného, dřevěného kostelíka, příhodně umístěného přímo ve středu staré osady.

„Ano.“ lhala nahlas, když se jí slavnostně oblečený obřadník přede všemi ptal, zda vstupuje do posvátného svazku manželského s pomalu hnijícím ztuhlým tělem položeným v hrubé truhle opravdu při smyslech a samozřejmě zcela dobrovolně. Mrtvý Miloš byl od jakýchkoli ponižujících odpovědí oficiálně osvobozen.

„Prohlašuji vás za muže a ženu.“ vynesl kněz klidným hlasem konečný rozsudek.

Rozsudek smrti.

Naštěstí ji nikdo nenutil, aby slavnostně políbila mrtvolu. Pod černou nevěstou se slabostí podlomila měkká kolena a ona bez dechu padla na deštěm smáčenou zem. Na její zhroucené tělo se jásavě snesl nový popílek z lakotně otrhaných růžových plátků. Bohatá látka jejích svatebních šatů, navlhlá dešťovou vodou, se vláčně rozlila po ještě ani nezakopaném hrobě jako veliká kaluž zkažené krve.

Sinalou tvář vysíleně tiskla na plochou desku ledového náhrobku. Dvojice soucitných krkavců se váhavě shýbla nad jejím bezvládným tělem.
Lekli se, když náhle pohnula hlavou. Zpoza neprůhledného závoje poprvé za celý pochmurný pohřeb prýštily hořké potůčky slaných slz. Skrz zpola pootevřené rty se prodíral ven na svět tichý, hvízdavý pláč…

Dokonáno jest.

Navždy. Každý z krkavců nešikovně uchopil slabou dívku za roztřesenou ruku a opatrně jí pomohli postavit se zpátky na nohy. Ubohá nevěsta doslova visela na jednom z nich, stále příliš rozrušená na jakákoli slova díků, a přitom příliš jemná na to, aby jejich nesobeckou pomoc přešla zcela mlčky. Pevně jim stiskla studené ruce. Společně se všemi smutečními hosty sledovala, jak hřmotný hrobník rychle zasypává ženichův nehluboký hrob. Kdyby jí tak laskavě neskrýval bledou tvář ten neprodyšně hustý závoj, mohla by jí osušit zbytečně prolité slzy surová horská vichřice.

Nohy se pohnuly. Slavnostní průvod vespolek vyrazil za zvuků hromů a blesků, bičován provazci letního deště. Vítr vyl jako smečka hladových vlků.

Věděla, kam ji odvádějí. Vůbec se nevzpouzela, dokonce se ani jednou neohlédla na podzemní lože svého novopečeného manžela, aby mu svým pohrdavým pohledem vzdala poslední hold. Celý veliký dav se dal do pohybu a dva starostliví hosté ji nesmlouvavě táhli pryč ze ztichlého místa posledního odpočinku vstříc její zatím nejtěžší zkoušce...

Daleko od zrození zvrhlé bestie.

Až nevhodně rozjařený smuteční průvod se právě neomylně blížil ke ztemnělému lesu a jasné denní světlo se zvolna ztrácelo v pryskyřicí páchnoucí zelené tmě. Prokletá nevěsta se rázem zachvěla, jako by nějaká skrytá část její podvědomé mysli náhle vytušila pod hustě prorostlými korunami v hlubinách neschůdného pralesa plíživou přítomnost čehosi ohavně prastarého a zhola nelidského. Jako by právě v tu mrazivou chvíli sama na sobě pocítila spáry všudypřítomného světského zla, které bublavě vyvěralo z dosud nepoznaných hlubin kypré země a současně prýštilo ze zachmuřeného nebe dolů na nic netušící smrtelníky v ledových provazcích prudkého deště.

Přesto se konečně uklidnila a kráčela v čele černého průvodu po bahnité stezce pevným krokem. Podivně páchnoucí kapky, vzešlé z temných mračen, jí bohatě skrápěly dlouhý závoj i vodou ztěžklé svatební šaty. Poloshnilé kmeny mohutných smrků, na mnoha místech spadlé přes cestu, překážely krkavcům v kolébavé chůzi. Přitom morbidně ladily s mazlavou lesní hlínou a neforemně hranatými kameny, které se tvrdě krčily, zpola pohřbené v kašovitých závějích, a vypadaly přesně jako nemilosrdnou přírodou dávno definitivně odepsané, nikdy více čitelné náhrobky.

Po delší době drobný déšť konečně ustal a les jako kouzlem ztichl posvátnou hrůzou. Pohřební průvod ji dovedl až ke staré, rozedrané chatrči, která se bázlivě krčila mezi zbytky rozházeného dřeva a zarostlých pařezů. Dřív tam zřejmě živořil nějaký samotářský morous dřevorubec. Jeho chudobné obydlí nyní poslouží jako příbytek pro dlouhé období truchlení.

Myšlenka, že v té mizerné barabizně stráví víc jak měsíc útrpným čuměním do zdi a jenom jednou denně jí budou podstrkovat oknem koš s jídlem, ji zezačátku naplňovala silným odporem. Ale pak si vyděšeně uvědomila, že existují stovky nejrůznějších způsobů, jak ji donutit jít dovnitř, a strach se změnil v mdlou otupělost. Zavedli ji do té ubohé jizby a ona se snažila nevšímat si špinavých oken, udusané hliněné podlahy plné smetí a vlhké plísně rozlezlé po zdech.

„Připravili jsme pro tebe spoustu práce. Budeš příst a přesypávat peří. Zadarmo nikoho živit nebudeme, to si nemysli, holka,“ skřehotala lakomá bába a mávla rukou do kouta, kam někdo nanosil spoustu pytlů s peřím a lnem. Pod oknem stál ještě rozvrzaný dřevěný kolovrat.

Černá nevěsta na to neřekla ani slovo.

„Držíš smutek, tak se snaž být užitečná. Když budeš mít málo, ještě ti přidám,“ dodala drze Danika a nechala ji schlíple stát v zatuchlé sednici.

Někteří hosté zkusili zvědavě nakouknout dovnitř a ti odvážnější nezřetelně zamumlali pár slov o všeobecné soustrasti. Jejich pokrytectví nebylo ani zdaleka tak procítěné jako jejich špatně skrývaný strach ze smrti. A to bylo všechno.

Zabouchli za ní dveře a odešli pryč.

Mířili samozřejmě zpátky do vesnice. Bude ještě smuteční hostina, v putyce se už určitě prohýbají poškrábané dubové stoly pod řádně vyuzeným vepřovým a dřevěnými korbely plnými pěnivého piva. Krkavci se začali shlukovat do hejn. Nevkusně vyšňořené vrány se družily s nezadanými havrany, staré vypelichané poletuchy si navzájem začaly probírat pošramocené peří a černě oděný průvod se zase dal do pohybu. Otevřela jedno zpuchřelé okno a sledovala, jak se mrchožrouti zvolna rozcházejí. Ani jeden z nich se neodvážil ohlédnout. Svědomí jim to nedovolilo. Špatné svědomí a velká bolest, kterou by jistě způsobili mrtvému muži pod jeho novým náhrobkem.

Už strávila celých šest dní z dlouhého období přísně předepsaného smutku. Šest pošmourných, nekonečných dní, které proseděla u vlastnoručně umytého okna a zamyšleně vyhlížela ven na nevlídný les. Vlastně byla docela ráda, že nesmí vycházet z chaty, protože bylo v jednom kuse studeno a sychravo, jako by zase přicházela tuhá zima. Málem ani nevěřila, že má zrovna začínat úplně nové jaro.

Předla len.

Mohla by si připadat jako k jisté smrti odsouzená pyšná princezna, kterou prokletá věštba zlé víly nemilosrdně odeslala v černém pohřebním kočáře do démonické dračí sluje. Necitelní sluhové s námahou zavalili úzký vchod velikou lavinou těžkého kamení a ona si do krve rozdírala své jemné ruce, jak se úporně snažila probít se za každou cenu ven na vzduch, pryč z těch ztuchlých temnot.

Vydaná v té odporné jeskyni na pospas…

Komu vlastně?

Vrcholový dravec jako obrovský okřídlený drak má jistě nejmíň stovku supích hlav, hojně porostlých šupinatou ještěří kůží, kterou nikdy neprotne ani sebelepší lidskou rukou ukutý meč, byť by byl zabijáckou zbraní zakalenou žárem svaté války, vybojovanou v drtivém obklíčení sžíravých plamenů samotného sedmého kruhu doruda rozpáleného pekla.

Strašlivá saň a lítá šelma.

Živí se kradením dechu ze zkažených nozder tisíce let spících podzemních monster. Záhrobním hmyzem řádně prožrané pichlavé perutě, plné polorozloženého hnijícího masa, a otravné morové oko bez víčka, které pouhým upřeným pohledem lehce zabíjí. Lidským očím navždy zapovězený netvor, celý obalený dusivým černým kouřem nejmastnější špíny a mazlavých sazí, zavátý zákeřným mrakem nesmyslně zmutovaných choroboplodných zplodin. Žije za závojem zla.

Hříšné hnízdo.

Sedmého dne krátce před setměním oblažil její stále stejným stereotypním výhledem omrzelý zrak fascinující pohled na gigantické černé mračno. Titánské hejno obrovských černých havranů právě přelétalo nad ztichlým lesem. S příchodem obnovy táhli daleko na sever, do mrazivých říší sněhu a ledu.

Zimomřivě si omotala kolem zkřehlého krku hustý černý závoj. Neměla se do čeho převléknout, pořád musela dosud nosit jenom smutek. Bezhlesně zírala vzhůru k ztemnělému nebi, kde se v nekonečné výšce šíleně točily víry prudké jarní vichřice.

Po delší době už neviděla nic než tmu. Nastal nevyšší čas zalézt si na hrbolatý kavalec v rohu vedle velké almary. Dlouho nedokázala usnout, jen se pořád otáčela a převalovala pod vypelichanou kanafasovou duchnou. Ještě ani nezačala zavírat oči a už se na ní vesele pasou nestoudné noční fantasmagorie stvořené nevlídnou samotou a tupou opuštěností, tak důvěrně známou všem nepotřebným, lichým snílků.

„Pojď se mnou. Pojď ven, půjdeme do lesa. Tam je všechno jako od krve.“ tiše šeptal plíživý přízrak z rozbouřené hladiny vlažného podvědomí. Začala se neklidně převalovat na úzkém lůžku, jako by ji něco studeného škrtilo kolem krku.

Pokoušel se ji vemlouvavě vlákat do pasti. Podbízivě se vydával za zkušeného průvodce, který ji i poslepu spořádaně provede temným půlnočním prokletím.

„Musíš jít ven. A umřít,“ ozývalo se odevšad.

S trhnutím se probudila. Splasklý polštář i ulepené oči byly promáčené od slz. Jizba byla prázdná a zpuchřelá. Zděšeně zamířila svůj zrak k místům, odkud se ozýval usedavý nářek neznámého cizince:

„Otevři dveře. Je mi strašná zima. Mám hlad!!!“

„Kdo jste? Jste z vesnice?“ křikla hrubým hlasem, který vůbec nezněl jako ona. Krákala jako hejno černých havranů.

„Nedělej, že mě neznáš.“

A znala snad?

„Nesmím s nikým mluvit. Přinutili mě držet dlouhý smutek za sebevraha,“ odsekla vztekle. Beztak si z ní střílí nějací...

„Já jsem Miloš. Nebo spíš byl jsem.“ vysvětlil tvor ze tmy.

Vzkypěla v ní všechna řídká žluč.

Málem namístě omdlela.

Jazyk jí ochrnul v ústech.

„Tos nečekala, co???“ smála se smrdutá mrtvola. „To nevíš, že každý dobrý skutek bude po zásluze potrestán? Dokonce i dobrý skutek, ke kterému tě ostatní donutili násilím!“

„Já ne! Nikdy jsem ti nic neudělala. Zabil ses sám!!!“ vřískala a hroutila se ke zdi.

„A teď jsme spojení v životě i ve smrti. Dej mi alespoň poslední polibek.“

„Proč já???“

„Nemělas mě nenávidět. Když jsem ležel v rakvi, kapal na mě tvůj jed. Musíš mít strašně zkaženou krev,“ zasyčela věc za oknem a při zmínce o nečisté krvi vyplivla zvuk, který zněl jako labužnické mlasknutí.

„Vrať se zase na hřbitov! Sem nepatříš! Jsi mrtvý!!!“

„Pojď ven.“

„Ne! Nééé!!!“

„Pojď ven!“

Byl to hypnotický záhrobní rozkaz?

Odskočila ode zdi. Ale okenice se začala otřásat v rámu. Západka se zasekla a ani se nehnula. Ohromená čirým děsem stála jako solný sloup, neschopná jediného rychlého pohybu vpřed. Když nemůžou přijít dveřmi, vlezou k vám oknem. A pak...

Ječela a vřískala.

V posledním heroickém záchvatu v boji o život napůl šílená rozkopla zpuchřelé, vyschlé dveře a jako smyslů zbavená vyrazila ven. Schlamstla ji mokrá tma, tekutá tma tak hustá a těžká, že se jí skoro nedá projít, pokud máte hmotné tělo. A přitom je na dotek tak nesnesitelně hebká, tak dojemně poddajná a měkká jako nejjemnější závoj z drahého hedvábí.

Valí se po celém lese i dál do krajiny. Neslyšně se proplétá mezi obludnými balvany, očarovanými půlnočními světly a silným sloupovím starých stromů, které nehybně střeží chmurný chrám mystického nočního hvozdu. Stačí se jich jen letmo dotknout, stačí k nim jen natáhnout roztřesenou ruku…

Ale co když tam v té tiché tmě celou dobu něco vychytrale číhá, možná to ani není žádné dravé zvíře, ne, možná je to něco vyloženě zlého. Žádná šedivá šelma s ostrými vlčími tesáky, ale nějaká zkrvavená úpadkovitá zpotvořenina, plná nezhojených jizev po drásání dlouhých drápů, se zanícenýma očima, už napůl vyhřezlýma z plesnivějících lebečních důlků, nevidoucí boule visí na vláscích napnutých nervů…

Znala nechutné legendy o nenažraných oživlých mrtvých. Na východě jim říkají skrytí. Jsou to červivé zbytky tlejících těl, které každou noc vydatně skrápí hnilobná vlna sliznaté ektoplazmatické hmoty. Musí se přes den schovávat mezi vyvrácenými pařezy v závějích nepřirozeně zduřelých, mdle vybarvených vodních hub, kde nedočkavě čekají na smrt světla. A mají pořád příšerný hlad…

Když zemře krutý vrah, přeučený čaroděj nebo hříšný rouhač, moudrá zem rezolutně odmítne přijmout takové nečisté tělo, jeho morová mrtvola skončí vyvržená na povrchu mezi halabala spadanými větvemi. A v opuštěné pozemské schránce mnohdy ožije nějaký menší démon. Žádný z nich nemá známé jméno. Každopádně je mnohem lepší o nich nemluvit vůbec. Nepřivolávat na sebe jejich pozornost. Zákeřně vyčkávají, nenápadně svinutí ve vlhké hrabance jako shnilé stonožky s ocelovými kusadly.

V živých lidech vzbuzují jen hrůzu a odpor. Krmí se každý sám za sebe, v perverzní spižírně svého vlastního doupěte zvrhlosti. Vyhrabávají si hnusné hnízdo, pečlivě obalené pórovitou blánou, mrtvolné miasma přetékající purpurové krve, zahlcené nekonečnými koloniemi hlenovitě zelených larev, odporně pružných slimáčích ocásků…

Číhají a čekají.

A ona běží dál a dál, bez dechu a bez zastávky, co jí skromné síly ještě stačí. A už to nejspíš moc dlouho nevydrží. Na to je moc slabá a vystrašená. Cesta lesem je v noci totiž úplně jiná. Krkolomná temnota plná pitvorně pokřiveného křoví, smrtelně nebezpečná pěšina lemovaná dužnatými trsy notoricky obávaných jedovatých bylin, černého blínu, bobulovitého bolehlavu a zlomocně masitých muchomůrek se silnými bílými nohami…

Nevěsta na útěku.

Jindy uctivé šlahouny jí dnes vůbec neuhýbaly, zato se jí schválně pevně obtáčely okolo bosých nohou jako ostnaté dráty a tahaly ji za neprakticky dlouhé sukně. Nechtěly ji ani za nic pustit. Pracně se prodírala vpřed, úzká cesta byla lemována krásnými kapkami krve z rozedraných nohou. Ulpívaly jako ranní rosa na šťavnatých, temných listech, které zbůhdarma zdobily jako skvostné rudé květy. Masožravé růže by měly škodolibou radost. Slzy zoufalství jí tekly po zchvácených lících z vyhaslých očí proudem, stejně jako horká krev z jejích ran…

Nevědomky jim sama značila svou stopou.

Žíznivé stromy živořící ve vyprahlé pralesní půdě obojí lačně sály, skoro jako medové mléko. Kořeny se jim kroutily radostí. V temnotě ji na každém kroku krutě trýznilo všudypřítomné ocelové trní, tlusté a tvrdé jako ten nejpevnější ostnatý drát. Bezmocně bojovala se sadistickými špendlíky, lepivými šípkovými pruty a dlouhými, tenkými jehlami. Štípali ji samé mechanické mnohonožky a šroubovití šváby. Nikde už dávno neexistovalo nic měkkého a organického. Místo rubínové rosy se všude oslnivě skvěly drobné diamanty kapek krve…

Železný les

Kde straší zmutovaná záhrobní zrůda. Zraněná nevěsta si konečně s nadlidským úsilím proklestila cestu ze zdrcujícího obětí pralesních drápů a ze zhoubné říše zbujelého křoví spíš vypadla, než vylezla. Už by se nejspíš nedokázala ani pořádně pohnout. Snažila se ukrýt pod nějakou kládu a přečkat naživu až do rána. Kdyby se přece jenom ještě odvážila naposledy zvednout bázlivou hlavu a otevřít pevně semknuté oči, možná by i přes silný vítr a mlhavé šero spatřila obraz chorobně abnormálního přírodního útvaru, který jí jako na povel vyrazil vstříc…

Její dosud šokované smysly, omráčené zhoubným během, vůbec nepracovaly tak, jak by správně měly, a kreslily jí v mysli samá hrůzná monstra. Už neměla žádnou šanci uniknout jisté smrti. Přišlo to jako závan ze záhrobí…

Prchavé a černé jako rozlezlý stín, jenom mnohem hmotnější… a početnější. Dovedlo se to stahovat i smršťovat, cestu si to našlo všude. Nemělo to žádné zuby ani drápy, ale i tak to dokázalo zničit vše, co si zamanulo, jako by ubozí pozemští lidé nebyli nic víc než upištěné polní myši, které pouze parazitují mezi sklizenými klasy. Vznášelo se to mezi stromy, obrovská amorfní hmota složená ze stovek a tisíců opeřených ptačích těl. A řítilo se to rozvířeným vzduchem rovnou k ní…

Vražedná letka.

Poslední věc, kterou kromě bolesti těsně před pádem cítila, byla třepotající se havraní křídla, plná orvaného černého peří, a zdrcující údery zkrvavených dravčích zobáků, které se krutě zarývaly hluboko do dosud živoucího masa. Němou noc naráz prudce prořízl nekonečně mučivý křik…

„A co pak?“

„Pak prostě frnkla pryč.“

„Opravdu utekla?“

„Musela to plánovat předem. Asi hodně dlouho, když tak dlouho čekala na vhodnou chvíli.“

„To snad ne!!! Ale jak…“

„Jak se vůbec mohla odvážit je podvést? Vždyť ji vybrali, protože jinak byla úplně k ničemu! Lenora a děsná cuchta. Hanba mluvit.“

„A jak vy to vůbec víte, teta?“

„Všichni to ví. Maruša říkala, že po ní nic nenašli. Prostě zmizela. Jeden den tam ještě seděla jako hromádka neštěstí, a potom byla pryč. Určitě utekla.“

„Kdo ví, kam šla. Jestli nakonec nechcípla někde v lese.“

„Já bych se ani nedivila. Když…“

Tlustá selka nestihla ani doříct načatou větu, protože do ní neomaleně vrazil nějaký drzý kluk a o zlomvaz uháněl směrem na náves. Ještě cosi křičel, ale ani jedna z nich mu pořádně nerozuměla. Druhá treperenda zvědavě natáhla hlavu a netrpělivě zatahala rozhořčenou ženskou za nažehlený rukáv:

„Podívejte, teta. U kostela se něco děje!“

Rychle se přidaly k ostatním. Ani jedna z nich zezačátku ničemu nerozuměla. Všude se překřikovala spousta lidí, a někteří dokonce hlasitě kleli. Dav je dohnal velkou oklikou až na hřbitov. Obě drbny se pokoušely prodrat co nejblíže ke středu neklidného srocení. Pak spatřily nesmrtelného strážce opuštěného pohřebiště.

Obrovský starodávný strom se silnými, šlachovitými kořeny a široce rozpřaženými větvemi. Hrbatý a holý, od hlavy až k patě pokrytý loupající se odumřelou kůrou, jako by ho hladově ohlodalo celé hejno přerostlých lýkožroutů. V zimě vždycky vyhlížel jako slepý stařec, smrtelně nemocný a věky vybělený, se smutným sukovitým obličejem, houbovitými šupinami zastřenýma očima a se ztrhaným rysem kolem prázdných úst.

Usadilo se na něm několik velkých vran, které si pečlivě čistily černé peří a občas stačily ještě hlasitě zakrákat nesrozumitelnou výstrahu opatrně se přibližujícím lidem. Snad trpělivě vyhlížely nějakého dávno uhynulého tvora, místy ještě porostlého smrdutým rosolnatým masem a otrhaným prachovým peřím…

Křehký skelet, bohatě ožraný vypaseně tučnými larvami masomorkami, skrz na skrz prolezlý šedavou chundelatou plísní, prolezlou malými tělíčky tlustě článkovaných červíků, které můžou sklovnout jako malinu, jako by už skoro otevíraly zahnutý zobák a napřaženými pařáty se chystaly zarýt do nejslabší kořisti…

Hřadovaly seřazené jedna vedle druhé na suché větvi a hladově zahlížely na nehybné tělo pověšené vysoko na silné stromové rozsoše...

Byla to ona. Oběšená na svém dlouhém černém závoji. Husté krajky už nemohly laskavě zahalit její krví odulý obličej. Veliké, odporně vytřeštěné oči a temně fialový nádech bledé žilnaté kůže ještě stonásobně zvýrazňovaly mrtvolnou ohyzdnost zvrhlé nevěsty.

Další sebevražda?

Nikdo nevěděl. Hned ji odřízli ze stromu, a když ztuhlé tělo s dutou ránou dopadlo na zem, vyděsilo všechny vrány, a celé malé hejno rázem zmizelo kamsi do neznáma. Jen o pár hodin později už putovala do narychlo vykopané mělké jámy. Pohřbili ji rozšklebenou tváří otočenou dolů k zemi, aby se nemohla neklidně vrtět v hrobě a případně se prohrabávat v noci ven a jakkoli škodit nevinným živým. Pověrčivý kněz nasypal na novopečenou nebožku celou hrst pichlavých větviček voňavého hlohu. Jen velký plochý kámen navždy označoval starou lesní stezku, kde už nikdy víc nekvetly žádné plané růže.

Bezejmenná jáma

„V hlubinách ukryté jeskyně nejsou určeny bádání vidoucích očí, neboť zázraky, jež střeží, podivné jsou a strašlivé. Prokletá je zem, kde mrtvé myšlenky jako nové žijí v prapodivných tělech, a zlovolná je mysl, kterou žádná hlava netřímá. Neboť se již dlouho tvrdí, že duše ďáblova příznivce ze své mrtvolné hlíny nespěchá, nýbrž červa hlodavce živí a  vzdělává, dokud z hniloby nový život nevyraší a tupí mrchožrouti podzemští schopnosti týrat jej nezískají a do obludných rozměrů nenarostou, by jej usoužili.“

H. P. Lovecraft

„Uvidíš strašné věci. Ale nesmíš se ani na chvíli zastavit. A nikdy se neohlížej za sebe, i kdybys třeba slyšela, jak někdo volá tvoje jméno,“ napomínala ji starší klášterní sestra.

„Nesmím se vůbec ohlížet, sestro Michaelo?“ zeptala se zmateně mladá novicka.

„Nikdy.“

„Proč?“

„V životě se taky nesmíš ohlížet na to, co se stal dřív. Když si nedáš pozor, klidně by tě to mohlo taky zabít,“ opáčila kněžka a pokrčila rameny.

Nejistá novicka nerozhodně potěžkala v zkřehlé ruce objemné kovové vědro. Vlastně to byl spíš veliký džbán s jedním kluzkým hadovitým uchem. Stála společně s druhou řeholnicí před těžkým kamenným poklopem, který vedl kamsi dolů do tmy…

Roztřásla se lezavou zimou.

Svíraly je masivní zdi zasmrádlého sklepení a z nízkého hliněného stropu už nejmíň tisíc let zpátky začínaly rašit drobné krápníky. Už slyšela snad až příliš mnoho příšerných pověstí o doutnající jámě vyhlodané hluboko ve výživném humusu vlhké černé hlíny, o dutých dírách plných zpopelněných zbytků zpřerážených těl a o odporně páchnoucí propasti spadající palčivými průrvami přímo do horoucích pekel, plných nepopsatelného tělesného utrpení… 

Lepkavá tma.

Když se zase začalo ozývat to zvláštní sténání z hlubin podsvětí, lidé z okolí dostali strašný strach a začali zamykat dveře domů. Vždy když opět uslyšeli ten srdcervoucí dívčí pláč, přihnalo se zpravidla do obce nějaké neštěstí. Ztráceli se lidé a stávaly se nehody. Někdo nehodný za to musel tak jako tak zaplatit.

„Bojíš se?“ ptala se jí chorobně bledá kněžka s matnýma očima, černýma jako samo zaprodané peklo.

„Já? Nikdy,“ odsekla okamžitě, i když se div nezadusila vlastním opuchlým jazykem. Nikdy by nikomu nepřiznala, že jen pouhopouhá myšlenka na tu temnou díru v dutém břiše země ji naplňuje nepopsatelnou hrůzou, která ji celou rozechvívá jako osikový list. Morbidní zvědavost vedla k strašlivým legendám, kde se z nedostupné dálky ozývalo zmučené sténání z nitra tuze zkostnatělé země. A skutečně znělo tak trochu jako usedavý dívčí pláč.

„Naše minulost patří do temnoty. Jakmile jsem začala sloužit v klášteře, vezdejší život už pro mě neměl žádnou cenu. Jediná věc, která dává skutečný smysl, je totiž konečná smrt. A možná holá lidská duše, když se konečně osvobodí z okovů zetlelého těla,“ řekla Michaela. „Náš řád patří do temnoty. Proč si myslíš, že právě my opatrujeme mrtvé?“

„Protože je to naše poslání,“ odvětila zbožná novicka.

„Máš pravdu,“ uznala zamyšlená sestra. „Ale poslední dobou mi přijde, že řád postupně upadá. Dokonce i matka představená je najednou nějaká jiná. Jako by konečně začala stárnout.“

„A proto chce tu zvláštní vodu?“

„To já nevím. Ale abatyše se nikdy sestrám s ničím nesvěřuje. Ty jsi z nás nejmladší. A ještě jsi ani nestačila složit svůj řeholní slib. Možná to má být něco jako tvoje poslední zkouška.“

„Jestli je to tak, nesmím ji zklamat,“ slíbila nahlas ubohá, nezdravě hubená novicka.

„Kéž je Bůh s tebou.“

Zasmušilá sestra ji pomalu políbila na obě tváře a vtiskla jí do dlaní dlouhou štíhlou svíci vymodelovanou z černého vosku, se kterou mlčenlivé řeholnice už kolikrát až do noci držely chmurnou stráž u mrtvého těla na tvrdé dřevěné lavici, dokud se těžce zkoušená duše společně s nimi nedočkala spásného úsvitu, který pronikal do temné krypty úzkými gotickými okny skrz vybledlé skleněné vitráže.

„Věřím, že se k nám vrátíš stejnou cestou, jakou jsi od nás odešla,“ zašeptala tiše sestra Michaela, když za ní zavírala těžká, železem pobitá vrata. Novicka jí na rozloučenou pouze pokynula zmrzlou rukou.

Tam v bílé jeskyni plné palčivého ledu pocítila cosi jako chmurnou předtuchu. Bylo to něco hluboce známého, a přece nikdy nepoznaného, jako skryté střípky mysli rozházené mezi vápencovými krápníky a zbujelým mechem na místech, kde ještě občas zasvítí zbloudilé paprsky lesního slunce. Připadalo jí, jako by se po dlouhé době opět vracela domů. Nedovedla to nijak vysvětlit, ale vždycky patřila jedině do temnoty.

Prosté klášterní povinnosti jí den co den přinášely milovaný vnitřní klid, kterého by nikdy nemohla dosáhnout jinak než modlitbami a přísným půstem. Neděsila ji noční hlídka u hrobu ani srdceryvný pláč nad mrtvými, pro které by jinak nikdo jiný kromě milosrdných sester sám od sebe netruchlil. Smrt byla stálou obyvatelkou jejich chmurného chrámu. A ony ji přijímaly celým svým zmírajícím jsoucnem, jako by byla jednou z nich.

Bílá Mora s kosou byla jako jejich nejstarší a nejděsivější sestra.

Zato novicka byla jenom poslední, nově přijatá členka. Sotva se stačila sama vylíhnout ze ztvrdlé skořápky bezcílného života vezdejšího. Dokonce i její nepohledný obličej si ještě jakž takž uchoval dojemně neladné dětské rysy, částečně skryté pod obrovským bílým čepcem. Plnohodnotné jeptišky nosily na holé hlavě vždycky černé zavinutí a jejich sinalé tváře navíc tonuly v milosrdném stínu objemné těžké kápě, cudně stažené hluboko do čela.

Svítila si posmrtnou svící a vedla ji jen její zjitřená fantasie. Dlouhé, předlouhé rukávy jejího volného řeholního roucha se couraly v mělkých kalužích tekutého mrazu. Mezi dvěma vysokými krápníkovými sloupy je ukrytý tajný vchod do podsvětí kamenných chodeb, nekonečného království minerálních hranolů a zamlžených zvuků prýštící podzemní vody…

Byla tam už úplná tma a zima jako ve sklepě.

Vidí, jak je ten kluzký kámen na světle průsvitný. Je napnutý, plochý a pružný jako stažené svaly a silné šlachy. A lesklé krystaly jsou voskově žluté, přesně jako kosti. A kousek za touhle úzkou chodbou leží obrovský dóm, vlhký a studený jako tlející tkáně a vyschlé cévy nějakého dávno, pradávno mrtvého těla. Popošla o další krok a chmurnou chodbou opět provanul vzdálený větřík…

Propadala se pořád dál a dál.

Starodávná klášterní knihovna dodnes uchovávala mnohé děsivé svazky, které by každý ortodoxní inkvizitor okamžitě odeslal přímo na planoucí hranici. Přečetla příliš mnoho knih, které byly mnohem horší a hnusnější, než bývali lidé s okoralou morálkou a pokryteckým strachem z temnot. Vždycky ji fascinovala odvrácená stránka nevysvětlitelných jevů. Znovu si vzpomněla na volné verše z obávaného Necronomiconu, které nikdo nikdy nesměl přečíst nahlas:

Neboť pekelná propast leží pod světem

je dostupná klesajícím žebříkem

který má sedm příčlí

je dostupná sestupnou stezkou

která má sedm bran

a tam je zřízen

trůn

zlé a zhoubné síly.

Protože z dutin světa

vyráží ven zlí démoni

zlí bohové

zlí lapači duší

zlé přízraky

zlí ďáblové

zlé larvy

a dokážou nepravá znamení

smrtelnému člověku.

A MRTVÍ POVSTANOU A UCÍTÍ KUŘIDLO!!!

Neproniknutelné černo, sladká smrt, konečné zničení, surová síla, morbidní moudrost, krevnatá masitost, která tvoří veškerý vezdejší život. Ježatá plíseň všude kolem. Připravena spatřit stíny, tmavé stíny, které jsou na světle popírány. Ten poslední verš jí málem explodoval v hlavě, když si uvědomila, že možná její myšlenky samy od sebe vyvolávají mrtvé smetené v těchto tunelech…

Zarostlí v zatracení.

Probudí se v slepých tunelech a úsecích, které končí hliněnou zdí. Jejich bezcenné duše plují v podzemí jenom jako dávné odlesky. Měkká těla bez jakýchkoli kostí, chrupavek či pevných tkání…

Měkká.

Slizká.

Studená.

Zazdálo se jí, že v dálce zaslechla kradmé kroky. Byl to jen její prchavý pocit, navozený trpkou vůní zkažených kořenů a svíravou chutí nasládlé dolní vody? Podobný pocit zakoušela nahoře, blíže k Bohu, když usínala na nočních chválách a vždycky se s trhnutím probudila přesně v okamžiku, když jí začala dýchat na krk. Nikdy se neotočila, nepohnula hlavou, i když jí stála těsně za zády. Navzdory tomu, že byla vzhůru, připadalo jí to jako zlý sen. Abatyše ji nenapomenula. Nepromluvila, byla to jen její nevyzpytatelná přítomnost, co kradla naivní novicce klidný spánek…

Cítila, jak ji něco následuje.

Nebo si to možná jen namlouvala. Těsně za ní se plíží cosi neslyšného. A co kolem ní? Pod ní? Za ní? Na ní? Nekladla jí snad sestra Michaela na srdce, že se nikdy nesmí dívat zpátky?!

Slabé světlo svíce tančilo po prazvláštním životě vzrostlém v zapadlém podsvětí. Dlouhé, slepé výhonky, které se v hlíně proměňují v bledou, bíle nespojitou hnilobu…

Strašlivě silná.

Svalnatá.

Jako guma.

Stanula na místě a rozhlédla se kolem. Naráz nepřehlédnutelné propasti, které jen pouhou svou kolosální rozlohou podvědomě evokují ty nejplíživější představy zbujelých organismů, drtivě postižených hlubokomořským gigantismem, obrovskou masou živoucí hmoty, do které mohou narůst jedině v opuštěných prostorách tak obrovských, že málem nemají hranice…

Zabořovala se do země.

Divné nerovnosti v podezřele rozměklém rudém jílu už téměř všude vyplňovaly samé mělké louže zvláštně viskózní vody. Nápadná červeň té kluzké látky rozlezlé po zdech jí nápadně připomínala mrtvé maso…, samé ploské pláty hladkého svalstva pučící z kluzkého kamení…

O kus dál se kulatý koridor znovu stáčel za roh, takže nemohla vidět, kam se vlastně vydala. I stěny toho tunelu se leskly kanoucí vlhkostí. Jakýsi lepivý sliz nebo šílený šlem nebo…

Sliny.

Lačné sliny.

Asi o deset kroků dál se chodba znovu stáčela, takže do ní neviděla. Narazila na díru v zemi a zírala do temné šachty, která nevedla nikam, odkud by se mohla kdy znovu vrátit. Zaslechne temné bublání z hloubi a uvidí bledé kosti okousané od neznámých čelistí…

Totální temnota.

Stála na místě jako němá socha, strnulá a nehybná postava na okraji koberce z chřestících kostí. V nejhlubší komoře se snad rozkládalo jakési skryté jezero, kterému vazká hlína, bohatá na železo, dodává hnědočervený nádech, takže vlažná voda vyhlíží skoro jako rudá krev. Mokvavá rána ve výživných žílách hnijícího humusu…

Tělo se vždycky vrací do země. 

Žbluňkání vycházelo ze středu jeskyně, kde byla bažina plná slané vody. Pěnivé bubliny stoupaly na povrch jako dusivý dech z široce rozevřeného chřtánu nějakého žravého netvora. Vyděsily ji vybledlé kosti pohozené kolem velké louže. Do hola ohlodané lidské kosti, chmurné pozůstatky jiných zajatců hamižné hory… 

Vlní se ve vodě.

Neviditelné díry a průduchy chrlily modročerná mračna mineralizované vody. V průzračných proudech se pohybovalo a plulo neuvěřitelné množství obojživelných larev. Ty největší a nejtlustší byly hustě protkány silnými žílami, které dutě pulsovaly, jako by šlo o pouhé nesamostatné orgány sloužící vyloženě jen k uchopování…

A vtahování.

Svět skrytý v rozměklém mase. Zdeformovaní obyvatelé těch nejtitěrnějších škvír a štěrbin, kteří postupně narostli do divných rozměrů přesně podle uzoučkých tunýlků, které je samovolně zplodily. Měly totiž tvar podle nádoby. A kdo ví, jak až by ty podzemní kolonie mohly vyrůst dokonce venku, svobodně roztažení ve volném prostoru…

Ona ty perfidní ďábly přece na vlastní kůži znala!!!

Pokoušeli ji ve spánku, pronikali k ní i přes silnou stěnu úpěnlivých modliteb v těch nejhorších nočních můrách, ze kterých se vždycky probouzela totálně ztýraná a vnitřně úplně rozložená, přesně jako rozměklé, hnijící jablko, skrz naskrz nakažené hnusnými ovocnými červy, spadlé do plytkého bahna z jinak zdravého, košatě rozrostlého stromu…

Ty tvary se plazivě pohnuly směrem k ní, obludně se vyduly – a v tu chvíli na ni dopadlo cosi těžkého a mazlavého. Po tvářích jí těkavě stékala nějaká šlemovitá hmota. Oslepila jí obě v hrůze vytřeštěné oči. Pravda, zachytila to sice jen na okamžik, když se z temnoty vlhce vynořila ta černá, slizká věc a přejela jí tlustou blánou přes špinavý obličej, studeně ji polaskala jako rozvětvená ruka nějaké tupé podzemní příšery. Přisálo se na nic cosi hustého a hnilobně páchnoucího. Skoro jako by se jí snažily zmocnit nějaké studené, tenké ruce. Nějaká těžká, mokrá věc se jí snadno sunula po zádech. A ze stěn obrovského žaludku začaly kapat trávící šťávy…

Uvězněná v břiše šelmy.

Po pažích a nohou se jí plížily vlhké jazyky jako klubka kloubnatých, sulcovitých střev. Přesně jako ve snu, když ji začal pokoušet neporazitelný Satan a ona nemohla na lůžku pohnout ani prstem. Ten pocit absolutně nesnášela. A ještě víc nesnášela ten slizký a lepkavý dotek onoho černého tvaru pověšeného na stropě jeskyně. Cítila, jak jí pomalu po páteři stéká pramínek čehosi horkého a palčivého. Jako by se jí těsně pod pokožkou svíjelo hnízdo nenarozených hádků…

Co když to byly všechny její nikdy nevyslovené hříšné myšlenky???

Chuchvalcovitá chapadla, podobná k nerozeznání ohavným plazím hlavám, nesčetné slepence, svíjející se jako slizké kožené biče, omráčí vás a drtivě obemknou jako ta nejpevnější pouta; temné dutiny jako klece, ústa jako kobky plné rzí rozežraných řetězů… Jen chytit, obalit a už nikdy, nikdy nepustit…

Polapit.

Uchopit.

A pozřít.

Ta jáma měla opravdu kluzké stěny, takže když do ní člověk jednou začal proklouzávat, byl konec. Mohl do těch stahujících se stěn zoufale zarývat krátké nehty a pomalý pád trošku zmírňovat, ale tím si pochopitelně jen prodlužoval tu hnusnou agónii bezmocného pádu do pekel.

Probudila se s chraplavým výkřikem a zoufale zalapala po dechu. Jen o vlásek unikla kruté noční můře, ve které marně prchala před čímsi nepopsatelným. Sestra Michaela se zmateně posadila na tvrdém slamníku a po chvíli zažehla částečně ohořelou svíci u svého osamělého lože. Teplý plamínek zatančil po nerovných zdech její studeně tmavé cely. Spartánské prostředí jí jindy dodávalo nádherný klid potřebný k duševní koncentraci, ale nyní nedokázala myslet na nic jiného, než na mladou novicku, kterou ona sama vyprovázela na nedobrovolnou pouť do prokletých pekel…

Vzpomněla si, jak ta malá ubožačka stála celá ztuhlá v jejím posledním objetí. Jak jí letmo přitiskla svá milostivá ústa na pobledlou tvář. Na její dosud neostříhaný věnec světlých vlasů, který jí vždycky ve velké umývárně zplihle visel až na ohnutá záda. Michaele pokaždé připomněl hadovitý příslib vrozené ženské marnivosti nebo nějakého studeného vodního živočicha, pevně přisátého na holé lebce budoucí zbožné jeptišky… 

Představa černé jeskyně, která ji právě pohlcuje, byla najednou tak znepokojivě živá, že se Michaela musela vší silou přemáhat, aby nezačala nahlas křičet. Zachvátila ji obvyklá noční nevolnost. Už zase dostala ty bolestivé křeče v břiše, vždy tak neplodně plochém a konejšivě prázdném…

Otevřela ničím nezdobenou, hladce ohoblovanou truhlu v koutě chladné cely a rychle se začala oblékat. Přetáhla přes sebe dlouhý hábit i těžkou kutnu a honem si zavinula ostříhanou hlavu do několika překrývajících se vrstev tenké černé látky. Až úplně na dně pod oblečením ležel její nejcennější hmotný majetek – stará, bohatě iluminovaná modlitební kniha vázaná ve vydělané teletině, pokrytá tenounkými plátky zašlého zlata, odkud na ni hleděla umná rytina blahoslavené Bohorodičky se svým milovaným synem v milosrdném náručí. Při pohledu na něžné dítě pocítila sestra Michaela divný smutek.

Co je to za jeptišku, když tak zoufale vzhlíží k dlouhým vlasům, nalitým ňadrům a širokým bokům?!

Hrubý režný provaz, původně vlastně spletený jako konopné lano, se jí pevně obtočil kolem dosud dost útlého pasu jako jedovatý had kolem spícího pacholete, které se chystá zadusit a pozřít v jeho vlastní kolébce. Protože každé lidské maso je už od narození nezvratně předurčeno k postupnému hříšnému rozkladu. Sestra Michaela sama až moc dobře věděla, jak snadno mohou takové černé vášně zemřít, změnit se a zmutovat, neuvěřitelně se znetvořit a nakonec totálně zdegenerovat…

Obraz všemocné Madony jí laskavě kynul, když se na něj ještě naposledy zadívala slzami smáčeným pohledem. Nedostupný chrám jí nabízel bezpečné nebe. Nadpozemské nebe, kam se nikdy nikdo neprokope, dokonalé nebe prosté jakýchkoli rušivých vlivů nebo zhoubných venkovních vlivů. A Michaela není nikdy sama, protože má všechny svoje počestné sestry a společně tvoří jednu velkou, požehnaně rozvětvenou rodinu…

Silná svíce naráz zaprskala a zhasla. Michaela zůstala sama v mrazivé temnotě s vzácným žaltářem, uzamčeným v pevně sevřených rukách, a s nepříjemným zápachem spáleného vosku, zalezlým až vzadu v rovném nose…

Zhasne takhle jednou i jasná svíce jejího svatého života?

Ne, nemohla zemřít dřív, dokud se nedozví, co se stalo se ztracenou novickou. Milovala ji jako vlastní dceru a jednoduše nedokázala být tak trestuhodně lhostejná k jejímu krutému osudu. Odložila malou modlitební knihu na zavřené víko dřevěné truhly a ihned vyrazila rovnou do podzemí. Na cestě ztichlým klášterem nemíjela žádné jiné řeholnice, protože bylo ještě moc brzy, a dokonce ani nevyšlo slabé zimní slunce. Sestry vždy vstávaly přesně za úsvitu. Tehdy svorně zaklekly k prvním ranním modlitbám…

Svaté ženy na nekonečné hlídce u nového mrtvého a všudypřítomné tiché klapání malinkých kuliček vroucně odříkávaného růžence. Nikým nedotčená těla, potopená v lavině volných látek, sklopené tváře, hladké a bílé jako živoucí umrlčí lebky, a vzorně sepjaté ruce jako kostnaté hnáty vyklouznuvší z potrhaného rubáše…

Provází bludné duše přímo do stínů podsvětí.

Vchod do spletité sítě tajemných jeskyní se nacházel přímo pod velikou kostnicí. Stále je to osamělá místnost, kde za hlubokých podzimních nocí pořád protahuje a za vlhkých večerů plných ledové mlhy se z ní line ohavně mrtvolný puch. Klenutá krypta plná slepých lebek a lidských ostatků, seskládaných dohromady pečlivýma rukama pracovitých jeptišek, aby jeden s druhým společně stvořily odporné obrazce upomínající na absurdní marnost a totální nepodstatnost veškerého světského života…

A pod ní se nachází ještě jedna zapovězená prostora. Čistě přírodní výtvor, který vypadá jako potvorná předsíň prorokovaného pekla. Prapodivné zpotvořeniny šlachovitých kořenů nabývaly místy těch nejsugestivnějších podob. Byly to fosforeskující hnáty a rozbitá torza. Ležely dole v zemi, vyrůstaly ze slizkých stěn i z hliněného stropu… Jako by se sestra Michaela ocitla zároveň na nějakém hrozném hřbitově, zahrabaná v rozpraskané, plesnivé hlíně pod tím zaneřáděným krchovem… Přímo mezi ztrouchnivělými rakvemi…

Tam dole bylo cosi démonického.

Zase k ní nesrozumitelně mluvily tajemnou řečí hrozivé hory a vlídné lesy. Ozývaly se vždycky, když bývaly za nocí v okolí jeskyně k spatření zvláštní stíny. Stíny bledé, nebezpečné a vražedné…

Bezkrevné běsy z podsvětí.

Říkalo se, že tato krápníková jeskyně je brána do pekla nebo vstup do jiného, stísněného světa. Podle pověstí z ní prý na povrch prosakuje zlo. Zlo, které si obyčejný smrtelný člověk jen těžko dokáže nějak konkrétně představit…

Našla tam i novicka svou smrt?!

Michaela o tom nepochybovala. Zbylo z ní pouhopouhé prázdné tělo, pohřbené kdesi hluboko v neoznačeném hrobě. Uvědomila si, že tiše vzlyká a z temných očí jí tečou čiré slzy. Pokusila se odříkat krátkou modlitbu za mrtvé, ale zradil ji vlastní hlas. Bylo jí, jako kdyby se opírala o vysokou skálu a pak najednou zděšeně zjistila, že pod pevným povrchem se skrývá veliká propast. Nedozírná, zející jeskyně žalu, která ji celou pomalu pohlcuje…

Mohla udělat jen jednu užitečnou věc. Musela novicčino selhání neprodleně oznámit matce představené. Věděla, že ji jako vždy nejspíš najde v její soukromé kapli. Abatyše se ráda modlila dlouho do noci, jako by snad ani nepotřebovala slast spravedlivého spánku. I nyní pokorně klečela před prostým oltářem a lepý stín vysoké svíce se na jejím zamyšleném obličeji vlnil jako černá voda…

Mnozí by bezprostředně po prvním setkání s ní okamžitě usoudili, že tato žena je na jeptišku až příliš pohledná. Nekonečný půst a nepřetržité pokání v příšeří si na ní kupodivu – alespoň navenek – nikdy nevybralo svou krutou daň.

Zatímco ostatní sestry po dlouhých, bohulibých letech strávených oddanou službou v tvrdém klášteře vypadaly jenom jako cosi dávno mrtvého, ale dosud nepohřbeného, co už se táhne na nohou jen nezdolnou silou své absolutní vůle, ona byla stále tak silná a urostlá, jako by sám Bůh všemohoucí štědře obdařil svou svatou pozemskou nevěstu důvěrným vděkem vnadných tvarů.

Onu mučivou směs milosrdné lásky a posvátné hrůzy ještě více umocňovala jemná temnota, narušená pouze plamínky skomírajících svíček, zasazených v rozích kamenné komnaty. Její ostře řezané líce bez nejmenší stopy hřejivé červeně byly bílé jako planoucí perly a ušlechtilé stříbro vystavené na hrubém černém suknu její mocné hrudi se blyštělo v komíhavém světle mosazných svícnů jako ohnivé dravčí oči…

Bylo to jako tichá modlitba v mlčící svatyni.

„Zdravím vás, matko představená. Bohužel vám přináším neradostnou zvěst.“

„Co se stalo, dcero?“ ptala se abatyše. Její zvučný hlas zněl pro každou řádovou sestru, zvyklou jen na protivné krákání žravých vran a zvonivý zvuk kostelního umíráčku, jako osvěžující šum slaných mořských vln.

„Jde o naši nejmladší novicku, kterou jste včera po nešporách poslala pro vodu. Dosud se nevrátila,“ oznámila neochotně Michaela.

„Vskutku?“

„Skutečně je to tak, jak říkám, matko představená. Bojím se, že už se k nám nevrátí vůbec.“

„Zřejmě zklamala,“ odtušila ledově krásná abatyše.

„Moc mě to mrzí,“ zamručela sestra Michaela.

„Jestli skutečně zklamala, tak jenom proto, že její duše nebyla dostatečně čistá, aby byla schopná složit poslední zkoušku. Vy na tom nenesete nejmenší vinu, sestro.“

„Jistě je to tak, jak říkáte. Ale troufám si tvrdit, že její duše byla čistá. Pečovala jsem o ni celou dobu, co strávila v klášteře. Byla bez poskvrnky. Bez nejmenšího kazu.“

„Její duši může dodatečně posoudit jen náš Pán na nebesích. A příště si svoje názory nech laskavě pro sebe, sestro Michaelo.“

„Omlouvám se, matko představená,“ řekla rychle prostá jeptiška. Když byla pěkně zticha a pokorně sklonila pečlivě zavinutou hlavu, mohla bezpečně prožít celý život zahalená ve stínu, aniž by si jí vůbec kdo kdy všiml…

„Odpouštím ti, dcero,“ zavrněla abatyše mazlivě.

Michaela se na ni smutně usmála. Její tvrdá neústupnost nebyla ničím jiným než zoufalou snahou poskytnout ochranu měkkému morku uloženému pod neprodyšným obalem křehké kosti. Citlivá a pochybovačná uvnitř, ale navenek naprosto bezcitná, dokonale bělostná a bezmezně oddaná svému starobylému řádu.

„A teď se vrať ke svým povinnostem,“ přikázala představená.

Řeholnice jí na rozloučenou poslušně políbila těžký pečetní prsten. Michaela nemohla vědět, jak její milovaná abatyše přišla zrovna k takovému skvostnému šperku. Sestra si také mimoděk uvědomila, jak svěží a živý náhle vyhlíží její obličej. Jako by se jí nějak záhadně vyhladily dokonce i téměř neznatelné vrásky kolem lehce pootevřených úst.

Abatyše si samozřejmě všimla jejího letmého pohledu a mimoděk se dotkla svého masivního stříbrného krucifixu, který jí visel na tlustém řetězu kolem štíhlého krku. Drahocenný klenot byl celý posázený velkými, leskle vybroušenými drahokamy, které jí po mnoho let stále znovu a znovu přinášely sladkou životní sílu mladých novicek, která dovede prodloužit ztracené mládí víc než živá voda. Každý zářivý rubín, z kterého doslova kanul krvavý karmín, představoval jednu lačně vysátou lidskou duši. 

Modrá krev

Tvé mrtvé krve vychladlé jsem bledým květem,

jenž vláhou zraků tvých se rozpučel a vzrůstal:

chuť trpkou života svým vlíbalas mi retem

a tvým dědictvím mi v duši smutek zůstal.

Otokar Březina

Osud ji zavál do země stínů, černé a truchlivé jako bezesná noc, divoké a ponuré jako poslední příběh z roztrhaného svazku starých balad. Její temné, hustými řasami zacloněné oči v sladce snědé tvářičce jako smrtonosní škorpióni zavrtaní ve vyprahlé egyptské půdě. Ty dvě uslzené tůňky se samovolně přivřely v tak trochu posměšné škvíry, když se Anna úkosem zadívala na zchvácené vrané koně a obrovský královský kočár.

„Jste připravená k odjezdu?“ otázal se bez zájmu vozka s opratěmi v rukou. Koně neklidně pofrkávali.

„Samozřejmě že je, můžete vyrazit teď hned,“ odpověděla místo ní Božena. Anna nervózně žmoulala v ruce promáčený krajkový kapesník. 

„Sbohem. A díky za všechno. Budu na tebe pořád moc a moc myslet,“ rozloučila se Anna

„Já na tebe taky. Bůh se tebou, holčičko.“

Stará chůva tiše popotahovala. Ještě naposledy ji objala a zpod čepce jí vyklouzlo ven pár špinavě šedivých pramenů, místy ještě prokvetlých skořicově světlým vlasem, jako poslední připomínka ztraceného mládí. Ještě nikdy dřív jí chudinka chůva nepřipadala tak strašně stará a slabá jako v tu chvíli. Anna ji skoro litovala.

Prudký podzimní vítr jí sfouknul slzy z tváře. Už zase přicházela zima. Mlčenlivý kočí zatím nakládal skrovná zavazadla do kočáru. Kolem postávalo pár lidí z okolí. Smáli se a plakali. Anna ale nechtěla odjet.

Co je jí po nějakém drzém dopisu? Mohla ho klidně spálit v krbu a dělat jakože nic. Prostě nechtěla pryč. Celá ta maškaráda byla tak akorát k smíchu a jí se stejně chtělo bůhvíproč brečet. Začala si znovu prohlížet panský kočár.

Vůbec se v povozech nevyznala, ale pokud mohla soudit, byl strašně staromódní a na dveřích měl namalovaný zvláštní erb – rozzuřený rudý drak na černém poli. Barva té bezbožné bestie jí připomněla starou legendu o klášteře kacířek. Prý vyvolávaly ďábla a on si pro ně opravdu přijel, náhle se otevřela zem a vystoupil z ní samotný Satan na svém ohnivém oři s planoucím kočárem. Jeptišky do něj nastoupily a on je odvezl rovnou do horoucích pekel. Dodnes ještě můžete za nocí vidět jeho stopy v propálené trávě…

Kam ale odjíždí ona?

Mimoděk se otřásla zimou. Venku je tak odporně a ona odjíždí z rodné vesnice, která jí byla skoro sedmnáct let dobrým domovem. Co by dala za poslední den práce na dvorku, letní slunění na stráni nebo poslední posezení u praskajícího krbu…

Proč je peklo plné plamenů?

„Odjíždíme,“ odtušil vozka.

Bezradná cestující neochotně nastoupila do kočáru a složila své dlouhé sukně na studená sedadla. Božena jí rázně zaklapla dveře. Všechny její pohyby byly tak trochu roztřesené. Naposledy se na ni usmála. Anna jí bude celou cestu mávat. Kočí práskl do koní a kola kočáru se roztočila na nerovné, kamenité cestě.

Až dorazí na místo, bude se muset potupně prokázat tím děsným dopisem. Ten dopis. Anna by to nejradši roztrhala na tisíc kusů. Pořád jí musel připomínat, že je jen odpad.

Psalo se v něm, že její velevážený otec po mnoha a mnoha letech už konečně zemřel. Anně to bylo opravdu srdečně jedno. Toho takzvaného otce nikdy v životě neviděla a dokonce ve skrytu duše doufala, že ani nikdy neuvidí. Dokud žil, stejně se za ni strašně styděl. Anna byla jenom mizerný levoboček.

Ututlaná ostuda dobré rodiny. Vyrůstala v jakési vyděděné vesnici se svou starou chůvou. Božena Snopková byla bezdětná vdova a rodina jí pravidelně posílala peníze, aby se mohla o Annu adekvátně starat. Sladká schovanka ji ještě pořád považovala za matku (no možná ještě spíš babičku) a nikdy ani nevzdechla po povídačkách o slavných šlechticích nebo nepřítomném otci. A oni nikdy ani nevzdechli po ní.

Tedy až doteď. Teď musela chtě nechtě poslechnout ten zpupný příkaz nějakého plesnivého patriarchy. Povolal ji, protože už mu nikdo jiný nezbyl. Z celého zchudlého rodu přežili až do dneška jen tři členové. Anna při tom pomyšlení prožívala jakési chmurné zadostiučinění.

Natolik se zabrala do svých trucovitých úvah, že si ani nevšimla, kdy vlastně kočár vjel do lesa. Koňská kopyta teď klapala klusem a skrz větve vysokých smrků pronikalo na cestu jen slabé světlo. V kočáře bylo skoro tma.

Nelíbilo se jí to. Připadala si jako zavřená v nějaké krabici. Potichu otevřela okno a do tváře ji udeřil svěží, studený vzduch prosycený silným zápachem páleného listí. Kolem dokola jen ticho a nekonečný les…

Holé utrpení. Byla celá rozlámaná a zoufale toužila po procházce. Snad jí zdřevěněly nohy. Za celou cestu zastavili jen jednou na jakémsi opuštěném odpočívadle, vozka napájel žíznivé koně a pasažérka něco málo pojedla, aby se posilnila na další cestu. Kočí napohled nejevil žádné známky hladu nebo žízně. Divné, když uvážíme, jak dlouhou dobu už jsou na cestě. Zhruba za hodinu znovu vyrazili.

Neměla nejmenší tušení, jak dlouho už jedou. Zpočátku široká silnice se začínala zvolna ztrácet v kličkách a smyčkách, cesty zarůstaly plevelem a pýrem a přicházel pozdní večer. Netušila dokonce ani kam jedou, neboť přesná poloha strýcova sídla byla mimo její skromné znalosti. Dost možná to dokonce bylo tajemství. Panství v pustinách…

Setmělo se.

Na nebi zazářil stříbřitý saracénský srpek ostrý jako nabroušená janičářská šavle, až bizarně bledý měsíc klouzající nahoře mezi mraky a holými větvemi oškubaných stromů, ledově chladný a bílý přízrak, který vás stopuje půlnoční pustinou se svou smečkou krvelačných honicích psů…

Obluzení opojením z rychlosti…

Anna usíná a zdá se jí, že létá. Celý kočár se vznáší ve vzduchu, ušlechtilí vraní koně zběsile cválají v cárech rozervaných oblaků jako nespoutané noční můry…

A něco ťuká na okno, něco jako ukazovák kostlivce, ten zvuk může vydávat jen něco, co se vznáší vedle čarodějného kočáru svištícím šerem na nestvůrně obrovských netopýřích křídlech…

Vyděšeně vyvzdechne a přimáčkne se do sedadla, když jí na rameno naráz dopadne těžká, tvrdá tlapa a zacloumá s ní jako s kusem hadru. Je to nějaké jeskynní stvoření, které vychází ven jen za tmy a potuluje se ohlušujícími hlubinami ticha po neviditelných nočních pastvinách…

„Už jste dorazila,“ vysvětluje kočí a jeho nezdravý dech odporně páchne po česneku. Naklání se nad Annou a podruhé s ní nešetrně zacloumá, i když ona už je vzhůru.

„To už jsme vážně tady?“ nechápe Anna. Kola bezmocně skřípala a koně neklidně řehtali. Krátké kouzlo skončilo.

Vykloní se z okna.

Za vysokou, umělecky tepanou bránou se v záři ubývajícího měsíce, zpola skryté mezi zplihlými stromy, skví staré šlechtické sídlo. Obrovský a zpustlý palác plný cizích vzpomínek, nikým nevyslyšených modliteb a zdušených výkřiků ztracených ve zdech…

Tak tohle je její nový domov.

Melancholické sídlo podivína a pustá hrobka vymírajícího rodu…

Vymrzlou jídelnou protahoval průvan a Anna už podruhé toho dne zalitovala, že nemá nic lepšího na sebe. Rodina musela povinně nosit smutek a včera večer jí služka nachystala do pokoje několik nových šatů na zítřek. Vybrala si černý satén a teď seděla bolestivě sešněrovaná v šeredných staromódních šatech s brutálně úzkým živůtkem, širokou sukní a dlouhými rovnými rukávy.

Celou noc nezamhouřila ani oko a byla utahaná jako několikadenní kotě. Na holých zdech šustily stářím zteřelé tapiserie a obrovský, voskem ulepený lustr plný čadících lojových svíček poskytoval v tak prostorné síni jen velmi nedostatečné osvětlení. Po podlaze přeběhl šváb.

„Vítejte na Otokarově panství. Já jsem Hana, zdejší hospodyně,“ přivítala ji včera v noci nejdůležitější žena v domě ve velikánské vstupní hale hlídané spoustou zrezavělých brnění. „Po tak dlouhé cestě vás nebudu zdržovat žádnou prohlídkou sídla, jen vás zavedu do vašich pokojů. O zavazadla se postaráme později.“

Hospodyně jí také vysvětlila, že před jejím příjezdem žilo v celém rozlehlém sídle jen čtrnáct lidí: ona, sklepník, kuchařka, čtyři řadové služky, kočí, podkoní a pár pacholků. A samozřejmě také tři poslední členové vznešeného rodu.

Tři stíny směšně sesazené v ostrůvku světla na kraji stomístného stolu, jako by tím zatvrzelým lpěním na nepotřebných tradicích chtěly jen podtrhnout tupou prázdnotu zruinovaného rodu a svého strohého sídla. Když Anna před krátkou chvílí vážně vešla do jídelny, dostalo se jí stejně vážného a prázdného přivítaní.

„Ach, tak ty jsi Anna. Poslední potomek mého mrtvého bratra,“ odtuší starý strýc. Jeho dutý hlas zní neživotně, jako by vycházel z hloubi tunelu. Naznačí směrem k ní lehkou úklonu.

„Jsem jediný potomek vašeho mrtvého bratra,“ odpoví vzdorovitě Anna. Ta nemístná arogance ji popouzí k hněvu. Přesto se ale společensky pokusí o pukrle. Jen doufá, že jí to chůva předvedla správně.

„Ale samozřejmě, proto jsme tě přece pozvali,“ zašeptá kníže. „Prosím, posaď se.“

Anna se musí stát snobem a zasednout ke stolu. Pak si připadá jako hloupá vesnická husa. Kníže (a ani nikdo další) už jí dál nevěnuje nejmenší pozornost, jako by byla jenom prach a póvl.

Kníže Otokar.

Anna by snad nikdy v životě nevěřila, že někdo může být tak strašně starý. Seděl v čele dlouhého dubového stolu, opřený o vysoké křeslo, jenom jako tenkou kůží obalená kostra, kterou pohřbili v tuze upjatém obleku. Z lebky už mu dávno a dávno slezly všechny vlasy a odhalily šedivou, strupatou kůži pokrytou spoustou rozlezlých jaterních skvrn.

Na stole stála krásná broušená karafa naplněná těžkým, krvavě rudým vínem. Starý kníže uchopil do roztřesené ruky poloprázdný pohár a s menšími obtížemi se mu podařilo nalít si víc vína. Třaslavě se rozkašlal. Určitě už brzo umře.

Ostatně, ani Anina sousedka nevyhlíží zrovna nejlíp. Podle hospodyně se jmenuje Valerie. Je to její sestřenice, starší dcera necitelného knížete. Anna v nejmenším netuší, kolik jí může být let, ale vypadá prostě příšerně. Vysoká a vychrtlá, dlouhé černé šaty, pečlivě upnuté až ke krku, na ní volně visí jako hnijící hábit na smrtce s kosou. Zplihle světlým vlasům se zachtělo vyklouznout z neupraveného drdolu a spadají přes propadlé tváře až na kulatá ramena, téměř zakrývají celý útlý obličej. 

Vypadá jako mizerná mrtvola. Dokonce i její nechápavé chování a ochablý temperament tomu dokonale odpovídají. Minimálně to si myslí poslední stolovník. Možná jsem ho měla přednostně představit jako prvního, ale to nejhorší chci nechat až nakonec.

Vladimír. Strýcův nevlastní syn. Na rozdíl od obou předchozích stolovníků vypadá, že je doopravdy naživu. Seděl, nohu přes nohu a tvářil se nepatrně znuděně. Rovný nos a téměř aristokratický profil. Dlouhé, vlnité vlasy jako kaštanová kaskáda. Je krásný jako dívka. Anna se ho neodvažuje oslovit.

Nad stolem se vznáší ticho.

A tak pospolu sedí. Ona a tyhle ty tři navýsost zkažené produkty zparchantělé aristokracie. A ona je jedna z nich. Krev a maso.

Nebo spíš maso bez krve?

Bledá služka přinesla první chod, je to jakási zvěřina ve vystydlé omáčce a k tomu moučnaté brambory. Anna neví, který příbor má použít. Vladimír pije jenom víno. Valerie se jídla ani nedotkne.

Anna okusí první sousto, ale má sto chutí je s odporem zase vyplivnout. Maso je nedovařené a má pocit, že v něm zřetelně cítí chuť zvířecí krve. Přinutí se polknout. Asi sní jenom brambory.

„Dovol mi jednu jedinou otázku, Anno,“ ozve se starý strýc. „Jak dlouho jsi žila mezi tou směšnou spodinou?“

„Máte snad na mysli lid z vesnice?“ znechucená Anna by mu nejradši zakroutila ten jeho vrásčitý kuřecí krk. Jak může být proboha někdo tak pyšný?

„Ano, to mám,“ přikyvuje kníže. 

„Celý život. To znamená sedmnáct let,“ dodává Anna. Nedělá si nejmenší naděje, že by si tu někdo mohl pamatovat její věk. Vždyť je koneckonců jenom pitomý odpad.

„Takže tak dlouho. Zajímavé,“ mumlá strýc. „Takže ty jsi k nám přišla se slámou ve vlasech a hnojem na nohách. A my tě přijali jako jednu z nás. Dokonce s námi sedíš u stejného stolu.“

V jídelně bys slyšel spadnout špendlík.

„To je tak tragické,“ pokračuje strýc. „Jsi nevzdělaná a nevíš nic o životě šlechty. Ale už brzo budeš členem rodiny. Přidáš se k nám pár dní po pohřbu.“

„Po pohřbu vašeho bratra? A na co zemřel?“

„Ach ano, on zemřel a proto jsme ho pohřbili,“ krákorá kníže, zcela ignorujíc položenou otázku. „Ale nezemřel nadarmo, máme tu po něm pořád prázdné místo a máme dokonce schované i jeho kosti.“

Přeruší ho třesk rozbíjeného skla. Nešikovná sestřenka převrhla sklenici a chce smést střepy.

„Omlouvám se, otče,“ zašeptá. Smutně klopí k zemi své vodnatě modré oči v křídově bílé tváři, zřejmě je táhnou dolů ty těžké tmavé kruhy.

„Ne, ty zůstaneš sedět,“ zasyčí kníže. „Na co si myslíš, že máme služebnictvo? A kde jsou vůbec všichni?“

Začne zběsile třískat zvonkem. Jako přestárlé, rozmazlené děcko, když se mermomocí domáhá pozornosti. Za chvíli se odkudsi z neznáma zjeví několik služek.

„Ukliďte to,“ rozkazuje kníže. „A to jídlo už odneste, dnes nemůžu nic ani vidět. Mám úplně zkažený žaludek.“

Služky sklízejí talíře. Jedna z nich odběhne pro kýbl s koštětem. Ostatní vstávají od stolu a bez rozloučení mizí zpátky do svých komnat. Anna zůstává sedět jako poslední.

„Nepotřebujete něco, slečno?“ ptá se jí jedna z pomocnic. Anna překvapeně zjišťuje, že nemůže být o moc starší než ona.

„Ne, díky,“ odpoví. „Jen jsem se trochu zamyslela. Jsem úplně v pořádku.“

Ale není. Když vstává od stolu a odchází, celou cestu cítí podivný chlad. To panství je prokleté.

Když za ní s profesionálním přáním dobré noci služebná konečně zaklapla vyřezávané dvoukřídlé dveře její ložnice, Anna citelně pookřála. Otevřela okenice a zadívala se na tmavou podzimní oblohu. Vítr přinášel první mraky krátce po soumraku. Ve vzduchu byl cítit přicházející déšť. Anna zavřela oči a nechala se hladit ledovým vánkem.

Později zazněla tlumená ozvěna hromu, zvuk zlověstný a neočekávaný, protože podzimní bouře nikdy nevěští nic dobrého. Vždy předznamenává nějaké neštěstí nebo předčasnou smrt. Pod nadýchanou noční košilí jí přeběhl po zkřehlých zádech mráz a ona si nebyla jistá, jestli zimou nebo hrůzou.

Zabouchla okno a vlezla si zpátky do prachových peřin. Hranicemi jejího světa se najednou staly závěsy obrovské postele z temně rudého hedvábí, svébytný svět, který neznal slova včera ani zítra. Zavřela oči. Měla pocit, že se vzdaluje. Že usíná…

Odněkud slyšela hrát pomalou, tichou hudbu… bylo to jako ukolébavka. Nevědomě si ji začala také pobrukovat. Uklidňovalo ji to.

Začínalo jí být teplo. Příjemné, krásné teplo. Usínala, jako by se nořila do věčného, sladkého snu. Melodie se ztrácela někde v dáli…

Usnula. A zdály se jí zvláštní sny o pyšném knížeti, který jí nějakým ostrým nožem prořezával břicho a sloupával jí z obličeje jednu podruhé vláčné vrstvy jemné kůže...

Druhý den se vypravila na průzkum parku. Došla až k vysoké železné bráně, která uzamyká pozemek panství a přišlo jí, že v dálce na cestě vidí projíždějící postavu na koni v dlouhém vlajícím plášti. Možná tu kolem jezdí na lov nějací cizí šlechtici. A jistě se mezi sebou pošklebují šerednému sídlu toho starého podivína.

Celý zanedbaný zámek zarůstá v zapovězených zahradách a ona může jen v duchu hádat, jaké ošklivé věci se snad schovávají ve zbujelých záhonech, pokácených alejích, umělých jeskyních a žalostných zbytcích zbořeného zdiva…

Vane severní vítr, ale Annu zahřívá záplava tlustého, temně vínového sametu. Dostala dokonce i roztomilé rukavice a krásný krajkový bonet. Podzimu si může užívat po libosti.

Prochází přerostlou, zpustlou zahradou. Vykračuje si v závěji mrtvého listí po pošlapaných cestičkách dlážděných vybělenými lebkami a vytřeštěnými očními důlky. Jako by ji odněkud sledovalo něčí nikdy nezavřené oko…

Smrt je strašně škodolibá.

Pošle vám příjemné zamrazení v zádech. Bělostné zuby skously rudé rty a Anna si vzpomněla na všechny ty děsivé historky, co tak neuvěřitelně milovala. Bylo to jako procházka skrz shnilou zahradu do strašidelného, rozpadlého domu plného rozbitých vysypaných oken, ze kterých vykukují jen kulaté obličejíky žlutookých sov a malé, holé hlavinky hvízdavých netopýrů. Jako zbořený domeček pro panenky.

Mohla by tu bloudit třeba navěky.

Stejně tu není nic, co by se dalo dělat. Zjistila, že má spoustu volného času, protože celá rodina se scházela jen jednou denně na to nechutné jídlo a jinak si musel každý vystačit sám. Bylo nad slunce jasné, že členové rodiny po sobě navzájem nijak neprahnou. Anna z toho měla stísněný pocit.

Zrovna si vzpomněla, jak otřesně včera vypadala ta vyhublá Valerie. Anně až zatrnulo při pomyšlení na její obrovské horečnaté oči a až anorekticky ztýrané tělo. Jako by byla na umření. Možná je vážně nemocná.

A možná tak Anna jednou skoční taky. Pokud prožije pár let, pár dlouhých, předlouhých let tady v tom zruinovaném sídle…

Stane se svým vlastním stínem. Neschopná pozřít nic víc než vzduch a slané slzy bude pomalu hubnout a hubnout, až se její mladé tělo změní v pouhopouhou kostru. Dlouhý, vynucený pobyt v tmavých síních a stinných chodbách jí dokonale vybělí něžný kulatý obličejík, až budou její buclaté poupátkové tváře bělejší než čerstvě rozemletá křída. Bude se bezcílně toulat trnitými tunely a jedinou její stálou společnicí bude absolutní samota…

Změní se v živoucí mrtvolu.

Anna ani netušila, že při svých teskných toulkách narazila na náhrobky. Hluboko, hluboko v opuštěném parku se za zaplevelenou zdí uhnízdil hřbitov. Zřejmě zde leží zapomenuté celé generace ztracených duší…

Procházela se ve svém podzimním půvabu nad opuštěným hřbitovem. Sama nevěděla, proč zavítala právě sem. Pomalu se kolébala mezi mechem obrostlými náhrobky a pracně luštila omšelé, většinou německé nápisy. Z toho místa na ni padala mučivá melancholie.

Docela vzadu u zdi se ve vlhkém dolíku krčil ve stínu vrb jeden zcela nový hrob. Na tom by jistě nebylo nic tak neobyčejného, kdyby plazivý břečťan nepoodkryl desku náhrobku a Anna na vlastní oči nespatřila ten hrozivý nápis:

ANNA MARIE VON WULFFEN

3. 6. 1820 – 7. 11. 1837

Sedmého listopadu. To je za pět dní. Za míň jak za týden. Před náhrobkem zela čerstvě vykopaná obdélníková jáma. Jen do ní slavnostně spustit rakev.

„Připojíš se k nám pár dní po pohřbu,“ řekl kníže včera večer při večeři. Ale pár dní po pohřbu koho?

Otřásla se a celým tělem jí prudce projela ohavná vlna neidentifikovatelné hrůzy, kterou dosud nikdy nepoznala. Kdesi nad hlavou jí poletuje hejno havranů. Krákání jí v tu chvíli zní jako krutý výsměch. Vnímala jen své vlastní jméno vyryté do kamene. Málem na ni šly mdloby.

Proč, proč to musela vidět?

Proč sem vůbec přijela?

A proč pro ni poslali?

Nechtěla vědět. Otočila se na podpatku a se slzami strachu v očích utíkala mlhou a blátem zpět k zámku.

„Anno! Co to děláš? Počkej!!!“

Někdo za ní volá. Anna si div nesrazí vaz. Zakopne, zavrávorá a zastaví. Ze stínů se vynoří Valerie. Zřejmě seděla v altánku a neměla co dělat. Nebo tu jen tak bloudila jako ztracená duše.

„Co tady děláš? Máš na mě dávat pozor?“ mumlá Anna. Snaží se nenápadně otřít uslzené oči.

„A co tady děláš ty???“ odsekne Valerie. „A jak to vypadáš? Co se ti stalo?“

„Co je tobě do toho? Vždyť mě vůbec neznáš. Nech mě být a jdi pryč!“

„Nebudeš se mnou mluvit jako bych byla nějaká venkovská kráva! Já jsem skutečná šlechtična a ty se ke mně budeš chovat s úctou, nebo uvidíš!“ rozkřikne se Valerie, která v tu chvíli nevědomky až moc nápadně připomíná svého starého otce.

„Určitě neuvidím nic horšího než tam to. Právě jsem viděla svůj vlastní hrob!“

V tu chvíli by se v ní krve nedořezal. Bylo doslova fascinující sledovat, jak z Valeriina už tak dost umrlého obličeje rázem zmizela veškerá barva a jak se snaží skrýt svůj strach. A jak lapá po dechu:

„Ty… ty o tom víš? Ale jak...“

Valerii se třese spodní ret. Zlost se mění v slzy. Vyráží ze sebe tiché vzlyky a tiskne si ruce k obličeji.

„Já nic takového nechtěla… chtěla jsem tě poslat pryč. Ale on… vyhrožoval, že příště budu na řadě já!“

„Valerie? Co to má znamenat? Řekni mi to!!!“ Anna je v šoku. Najednou před ní nestojí žádná žena, ale vyděšené malé dítě. Dítě, které se bojí divného strašáka pod postelí.

„Musíš hned odejít. Prostě musíš pryč, dokud je ještě čas!“ vzlyká Valerie.

„Vždyť nemám kam jít.“

„To je jedno! Můžu pro tebe ukrást klíče. Můžeš si vzít koně. Ty prostě musíš pryč!“

„Pořád nechápu proč!!! Snažíte se mě zabít?“ Anna už s ní ztrácí trpělivost.

„Ne!!! To je horší než smrt!“ vyvřískne Valerie. Popadne Annu za ramena a otočí ji k sobě. Je tak vysoká, že se nad ní musí sehnout, aby měla obličej ve stejné výši. Každé slovo jí vyplivne rovnou do tváře.

„Na nic se mě neptej. Slib mi, že odejdeš. Co nejdřív.“

„Ale...“

„Slib mi to!!!“

„Pusť mě!“ Anna se ji snaží odstrčit, ale bojuje marně. Její ruce jsou jako svěrák. Valerie ji propaluje upřeným pohledem.

„Uteč! Už to neodkládej. Nebo bude pozdě.“

„Už dost! Půjdu pryč. Slibuju!!!“

Valerie si až teď uvědomí, jak pevně se její kostnaté prsty zarývaly do sestřenčiných ramenou. Pustí ji a Anna od ní rychle ucouvne. Valerie si až teď uvědomí, že ji zřejmě považuje za maniaka.

„Anno, už o tom nemůžu mluvit. Je to moc nebezpečné. Ale pro svoje vlastní dobro odsud odejdi. Prostě zmiz.“

„A kam mám jít?“

Ale Valerie už neodpoví. Odchází někam pryč. Anna se užasle dívá, jak její přízračná postava ve volné vybledlé róbě mizí mezi stromy jako obrovský šedivý chrt. Už jí nemá co říct. A začíná být zima. Skutečná zima. Anně nezbývá než se vrátit uzounkou cestičkou zpět do sídla.

Předstírat, že se nic nestalo, bylo překvapivě jednoduché. Jen si několikrát pečlivě přepudrovala pobledlý obličej a celý zbytek dne strávila popíjením čaje v jednom zaprášeném salónku. Pořád dokola si kladla neodbytnou otázku, co tady můžou proboha ostatní celý den dělat.

Při nemastné neslané večeři si všimla, že Valerie se záměrně vyhýbá jejímu pohledu. Všichni jako vždy mlčeli, jenom průvan protahoval ztemnělou jídelnou. Zábava jak v márnici. Když se sama ukládala do postele, pořád si přehrávala v hlavě ten zvláštní rozhovor v zahradě, až v ní uzrálo rozhodnutí.

Musí najít Valerii.

Stejně nemohla spát. Prošla snad stovku chodeb a stěží si zapamatovala alespoň polovinu. Ale bylo to lepší, než jen tak ležet v polštářích s otevřenýma očima. Našla jenom dřevem obložený lovecký salónek, plný prachu a nefunkčních zrezavělých zdraní, se zdmi zdobenými spoustou pečlivě vypreparovaných parohů.

Najednou nevěděla, kam dál. Hospodyně Hana ji už předtím provedla kdejakými salóny, jídelnami, tanečními sály a vším možným, jen pár zamčených komnat lhostejně minula. A Anna to v téhle části zámku vůbec neznala. Jen se potichu plížila po špičkách a trnula při nejnepatrnějším zvuku.

Jako dítě se strašlivě bála tmy. Tma v sobě skrývá přízrak strachu, který se jí vytrvale vznáší za zády. Je to spektra, netělesný duch v zčernalém zplihlém rubáši. Neslyšně straší po prázdných hradních komnatách, proplouvá zamčenými dveřmi a klouže po krkolomných točitých schodištích a ztichlých chodbách, které nikam nevedou…

Místo nové magické melodie její napjaté uši zachytí v tichu zcela jiné zvuky. Slyší cizí hlasy. Vychází zpoza jedněch zamčených dveří.

„...a ano, je to tak, jak jsi chtěl. Už máme dokonce vykopaný hrob. A nesmíš být tak strašně zvědavý, můj šlechetný příteli.“

Hlas přešel v prudký záchvat suchého kašle. No jistě. Knížecí komnaty.

„Přece sám víš, že na mě je vždycky skvělé spolehnutí. To už sis mohl mnohokrát ověřit, nebo ne?“ řekne kníže.

Zvuky, které se ozvou jako odpověď, ji málem donutí nahlas křičet.

Právě ji políbila skrytá spektra.

Má cenu říct, že se v nich sice dala rozeznat slova, ale že je v žádném případě prostě nemohlo vydávat nic byť jen velmi vzdáleně podobné člověku? Že by vám to mohlo sfouknout zdravý rozum jako slaboučkou svíčku ve vichřici a navždy vás zanechat po tmě? Že byste rázem uvěřili na tak nehorázné nesmysly, jako jsou ďáblové, vampýři, vlkodlaci a čarodějnice?

„Chci čerstvou krev a mladé maso!!!“

Zvuky z hlubin pohřebiště.

„Libová vepřová panenka. Za pár dní bude tvoje. Ale co já?“ ptá se strýc.

„I ty dostaneš svůj díl. Přesně podle smlouvy. Dostaneš dalších deset let.“

„Jaká ironie!“ odpoví kníže. „Odjakživa miluji smrt a sám se bojím zemřít.“

Oba hrozné hlasy vzápětí vybuchnou v záchvat smíchu. Nemohl to být nikdo živý. Ani mrtvý. Zpoza zamčených dveří se na ni jako ten nejohavnější hnis ze zanícené rány vyřinul zbytnělý zvuk jejich zvrhlého humoru…

Prchá pryč a v uších jí vesele vyhrává balada z pekelných propastí. 

Napoprvé prchala od přichystaného hrobu.

Nyní prchá od své vlastní smrti.

Kdykoli se ohlédne, vidí jen tetelivou tmu. Její podprahový strach se skrývá v rozlézajících se stínech, černějších než ty nejhlubší obsidiánové krátery vyhaslých pekelných sopek. V tichém chrčení slepých plazivců, kteří se stáhli do temnot se svými těly zkroucenými do záludných zákrutů, ve vazké vlhkosti prosakující ze svírajících se uzoučkých stěn zapomenutých podzemních tunelů, v nutkavých představách plných pobíhajících postav, které nikdy neviděly světlo a které si samotné prozpěvují schoulené v temných koutech…

Šílený smích krvelačných oblud.

Konečně to tu poznává. Je ve vrchní hale. Jen pár kroků ke své krásné komnatě. Podlá postel se tvářila jako to největší neviňátko pod sluncem. Dokonce i po tmě. Přetáhla si peřinu přes hlavu a víc mrtvá než živá se dočkala dalšího rána.

Sedí sama v temném pokoji, jen při světle svíček a ze zarudlých černých očí jí padají do dlaní slané slzy jako ztracené střípky křišťálových sklíček…

Řekla, že je nemocná. Služky jí okamžitě uvěřily, stačilo se jen podívat na ten smrtelně bledý obličej a roztřesené ruce. Anna chtěla být sama. Vyhověly jí. Celý den zůstala zavřená ve svých pokojích, pohrdla pečeným kuřetem, ovocným salátem a vařenými brambory. Neměla absolutně žádnou chuť k jídlu. A neměla ani absolutně žádnou naději.

Pomalu začínala chápat svou tichou sestřenku Valerii. Na vzácným dřevem vykládaném stole stojí láhev vína, kterou jí příbuzní poslali z kuchyně a sklenka na vysoké nožce, sklenka stejně křehká a krásná jako ubohá dívka ve spárech děsu.

Sedí na lavici u zdi. Okno dokořán, chladivý noční vánek jemně rozevlál těžké, nařasené závěsy a ona celý dlouhý den toužebně vyhlíží ven jako princezna uvězněná ve věži. Kol dokola bují jen a jen hustý borový les. Tmavý, ponurý, prastarý…

Začínalo se stmívat. Ve zlatavé záři západu slunce se Anna stala alespoň na malý okamžik andělem. Dokonalá jako nádherná oltářní socha, kterou kdosi vynesl z kostelního šera, chladu a odloučení. Její bílé šaty zářily jako sníh, ale tvář byla ještě bělejší.

Jako by z ní nějaký neviditelný vampýr naráz vysál všechnu krev. Když zavře oči, vidí před sebou jen šalebný přelud. Místo vytoužené svobody k ní přichází drzý démon… Jeho zlovolný zrak plane rudou září a vyprahlá ústa se mu svírají nesmírným hladem, který nikdy nepoznal žádný ze smrtelníků. Vlající vlasy jako klubko hnusných hadů se svištivě svíjí pokojem a on upírá svůj vyhladovělý zrak přímo na její odhalené hrdlo…

Otevřela oči.

Už se skoro setmělo. Začíná noc a v lese ožívá divá zvěř. Vyráží na lov. Anna by chtěla být vlkodlakem. Chtěla by toho starocha roztrhat na tisíc kusů. V obličeji jí zacuká nějaký skrytý sval nenávisti. Dnes má chuť zabíjet. Anděl s ďáblem v těle.

Protože ten bastard ji prodal.

Anna se roztřese zimou. Nebo strachem. Jako by na sobě už teď cítila ty strašlivé spáry. V pokoji už je úplná tma. Ví, že nedokáže usnout. Pořád jí přijde, že jakmile vstoupí na lůžko, už nikdy z něj znovu nevstane. Kdo nikdy neležel sám a sám potmě v rozestlané posteli a nepřišlo mu, že po něm pořád něco hnusného leze, nepochopí.

Sedí v na lavici.

Čas letí.

Padá jí hlava, ale z polospánku ji naráz vytrhnou zvláštní zvuky.

Krve by ses v ní nedořezal. Protože přede dveřmi se plíží kradmé kroky. Jako by stíny zvenčí podklouzávaly pode dveřmi a zhmotňovaly se v odulé obrysy něčeho strašného…

Dveře jsou naštěstí zamčené. 

Něco zkouší kliku. Potichu a opatrně, jako by noční příchozí předem předpokládal, že spí a nechtěl ji za žádnou cenu vzbudit. Po chvíli se kroky zase vzdalují. Nezvaný noční návštěvník nepozorovaně mizí…

A Anna dlí jen ve společnosti smutku a samoty. Usíná…

...a zase se probouzí, jako by ani neexistoval den nebo noc. Venku zuří vzteklá vichřice. Anna už zase dřímá. Je prostě pomatená. Stejně jako včera v noci. Spánek k ní nepřichází…

Ta místnost se jí začínala hnusit. Proto tady nikdy nemohla spát. Pořád jí přišlo, jako by v tom tmavém pokoji už bůhvíjak dlouho bydlelo něco špatného. Jako by byla zrovna její ložnice, kterou jí jistě přidělil samotný strýc, středem prokletí, které postihlo panství. Kdo ví...

Možná, že kdyby odhrnula ze země koberec, našla by pod ním na podlaze načmárané nějaké muří nohy a čarodějnické kruhy z divných, naprosto nevyslovitelných jmen. Nebo je tady ve zdech zazděná nějaká shnilá mrtvola.

Pěkně morbidní myšlenky.

Bylo to sice krajně podivné, ale najednou se přestala bát. Po silném nervovém vypětí nastoupila mdlá otupělost. Odvážila se otevřít dveře. Nikdo už za nimi nestál.

Ale něco jí nechal na zemi. Těžký, masivní svazek starých klíčů na prošlapaném perském koberci. Takže tu byla Valerie. Anna jako ve snách upřeně zírala na užitkově vytvarované kousky kovu, které jí mohly otevřít dveře do neznáma. Teď je ta chvíle. Má šanci. Může utéct.

Pryč.

Měla strašný strach, že ji někdo chytí. Ale všude bylo jako po vymření. Hnala se do haly. Nikde nezašustil ani šváb. Bála se, že jí brnění zastoupí cestu, ale oni jen schlíple stáli a sténali. Pěkně mizerné stráže. Odemkla těžké vstupní dveře a jako smyslů zbavená se bez hlesu vyřítila ven. Blázen, který utekl z vlastního pohřbu.

Nebo rovnou Babě Jaze z lopaty.

Venku celou noc hustě sněžilo a zahrady byly zapadlé v nízkých závějích. Představa, že se bude jen tak táhnout lesem, aniž by vůbec věděla, kam jde, ji docela děsila. Vzpomněla si na útulný, vyhřátý, vesnický domek a svou starou ustaranou chůvu.

Dovedla by najít cestu zpátky do vesnice?

Dovedla by se dostat vůbec někam, když ani neví, kde je?

Na takové nápady neměla čas. Byla zima, mlha zhoustla a bála se, že se zase začne sypat sníh. Jednotvárně bílá, krutá krajina byla snad ještě mnohem melancholičtější, než když sem poprvé přijela. Ta zpupná pustina tady okolo…

Běžela dlouhou alejí polámaných topolů až k tepané vnější bráně. Ta byla samozřejmě zamčená. A až děsivě pevná a vysoká. A všude kolem jen bláto, sníh, les a rozedrané cáry mléčné mlhy…

S menšími obtížemi se jí po chvíli snažení podařilo odemknout železný zámek. Obě dvě křídla byla strašlivě těžká a vrzala ve veřejích. Na nohou měla jen drobné dámské střevíčky, takže měla od sněhu už teď totálně promáčené nohy. A to teprve odemykala tu bizarní bránu.

Zahodila nepotřebné klíče a vyběhla ven.

Uslyšela pronikavý ptačí křik někde v dáli a potom se před ní rozprostřela zamlžená plochá pláň. Za ní začínal hustý, neprostupný les. Naposledy se ohlédla a spatřila za sebou sídlo – veliké, tajemné a kdysi dávno snad i opravdu krásné. Byla to ta zvláštní chvíle těsně před rozbřeskem, kdy se stírá hranice mezi realitou a fikcí.

A ona je na útěku.

Mohla by sice zkusit doopravdy běžet, ale v tomhle počasí to nemělo smysl. Jenom by zapadala do sněhu. Cestu nikdo neodhrabal a zřejmě za sebou bude celou dobu zanechávat zcela zřetelné stopy. Trochu jí zatrnulo, když si uvědomila, že by ji mohli snadno stopovat. Kníže a ti druzí. Až se probudí a zjistí, že zmizela…

Pouze přidala do kroku. Kolem ní se míhaly smutné stromy a nízké keříky vysazené podél zasněžené stezky. Zámek za ní někam zmizel, stal se jen maličkým bodem v bělostných dálavách. Po delší době se dostala k lesu. Byl temný, tichý a chladný. A ona byla už úplně promrzlá. Starobylé smrky jí sice skýtaly skrovné přístřeší, ale žádné teplo.

A ani žádný život.

Za celou dobu, co tu bloudila, náhodou narazila jen na jedinou štíhlou srnu, která ale hned zmizela. Anna viděla, jak stříhá svýma sametovýma ušima a rychlými skoky mizí mezi stromy. Tuhle malou divoženku, zašitou v heboučkém kožíšku, zima určitě ani v nejmenším netrápila. 

Anna jí záviděla. Měla na sobě jen jednoduché domácí šaty a doslova umírala mrazem. Ruce i nohy jí zcela znecitlivěly a přesto měla pocit, jako když celá hoří. Jako stovky a tisíce maličkých ledových jehliček zabodaných do jejího masa. A pořád se plahočila dál a dál…

Znovu začalo sněžit. Obloha se zatáhla hustými šedivými mraky a celý les se zahalil do hlubokého mlčení. Sice na ni padal sníh, ale Anna už jej ani necítila. Celé tělo měla jako kus ledu. Snažila se držet stezky a doufala, že někam dojde, ale v husté vánici bylo všechno zkreslené a čím dál tím víc nezřetelnější a nezřetelnější…

Laskavé vločky zvolna zakrývaly její mělké stopy. Pustiny okolo zámku už dávno zmizely, nikdo by ji nejspíš už ani nebyl schopný najít. A kdyby ano, vrátila by se?

Rozhodně ne. To už je lepší umřít někde u cesty.

Anna padla na zem, vysílená, vyhladovělá a vymrzlá až do morku kostí. Její těžké šaty byly skrz naskrz promáčené rozpuštěným sněhem, nehřály už ani trochu. Nemohla dál. Byla na pokraji sil. A nikde žádná naděje na pomoc, všude kolem ní se rozprostíral jen hluboký, hustý les…

Z očí jí tekly slzy, ale ona si to ani neuvědomovala, protože už i tváře měla jako ledové růže. Zrudlé a přitom mrtvé. Jako ta kaluž krve, která se vpíjí do pošlapané ledové tříště. O kus dál jsou i zlámané větve. Nepochybně za to můžou sněžné víly, které si někde v ústraní už určitě požírají svou kouřící kořist. Ledové tesáky v poupátkových pusinkách. Nekoluje v nich krev, ale voda.

Někde v dálce zaslechla cosi nečekaného. V tom mrtvém tichu to znělo skoro jako rána z pušky. Ohlédla se, ale všude kolem sebe spatřila jen snášející se sníh. Někde docela blízko duní koňská kopyta…

Najdou ji.

Nejhorší noční můra se stane skutečností. Ale Anna už nemůže dál. Prostě nemůže. Už neuteče. A oni ji najdou. Najdou a odstřelí jako prašivého psa. Přímo tady, tady na té cestě a její tělo zůstane ležet ve sněhu, dokud ho neroztahá divá zvěř…

Už neměla ani sílu litovat sama sebe.

Před očima se jí zjeví přízračná postava. Je to jezdec na koni. Černý oř, beztvarý klobouk do čela a z ramen mu splývá vlající plášť, polekaný pohled planoucích očí ve stínu tmavé krempy. 

Její zjitřená představivost v něm vidí hrozivého černého rytíře. Slepý stín ve vražedně vycíděné zbroji. Jen jednoho z té namyšlené a uzavřené sorty vševědoucích temných šlechticů na kostlivých koních, jen jednoho z těch, kteří „vědí“. Ostatní jsou jen hmyz, který je třeba zadupat do země.

Nemožné.

Vždyť veškeří rytíři už přece dávno vymřeli.

Ale obklopí ji ještě další. Žádná černá kohorta smrti, kupodivu jen obyčejní lidé z masa a kostí. Alespoň tak na první pohled vypadali. Čtyři koně, čtyři jezdci. Slyší jejich rozrušenou řeč:

„Na cos to tu narazil?“

„Možná tu bloudila celou noc.“

„To není možné!!! A to dítě ještě žije?“

Sesedne z koně a přistoupí k Anně. Ona k němu zoufale vztahuje zledovatělé ruce a přitom mumlá tiché modlitby. Ten dobrý anděl ji vysadí před sebe na koně a zabalí ji do dlouhého kožešinového pláště.

„To musí být ta nová schovanka knížete Otokara!“ prohlásil jeden z nich.

„Jak si tím můžete být tak jistý?“ oponoval mu ten druhý.

„Pamatujete na Vladimíra? Vyprávěl mi, že nedávno přijela k nim na panství. Prý je nějaká pomatená, či co,“ odmlčel se a střelil po ní zneklidňujícím pohledem. „Myslím, že se jmenuje Anna.“

„Pch! Jedině šílenec by se vydal do lesa sám. V tomhle počasí. A v noční košili!“ prohlásil muž, co ji pevně držel v sedle.

„Musíme ji okamžitě odvézt zpátky!“ rozhodl ten, co ji uviděl jako první. „Na zámku už ji jistě hledají.“

„Ne! Ne! Nechci se vrátit! To nesmíte!“ šeptá Anna. S tím starým sídlem už nechce mít nic společného. Nikdy. Jenže její prosebná slova nejsou nic víc, než sotva slyšitelný chrapot. Začne s sebou házet a pokouší se sesednout z klidného koně.

„Má nějaký záchvat. Ještě si sama ublíží!“ zděšeně vykřikl její zachránce. Měl co dělat, aby se mu nevykroutila z rukou.

„Je rozrušená,“ oponuje jiný. „Měli bychom ji co nejrychleji předat strýci. Ten už si s ní bude vědět rady.“

Nikdo jejímu tichému nářku nevěnuje nejmenší pozornost. Jen pobídnou koně a pádí pryč. Anna odjíždí s nimi. Dlouhé vlasy jí vlají ve vánici a ona zavírá oči. Už nemá sílu dál bojovat. Kéž by ji nechali umrznout k smrti. Přála si, aby zemřela dříve, než ji zahubí nezdolná touha po životě starého knížete, který se neštítil upsat samotnému ďáblu…

Paní pijavic

„Ani muže, ani nejkrásnější ženu neobjala jsem nikdy svými polypími chapadly tak pevně, abych mohla mít rozkoš z jejich svíjení se.“

Ladislav Klíma

Trpká noc mě naučila znát ztemnělá lůna lstivých lesíků s jejich jásavou zelení a černými vlčími jámami. Na první pohled vypadají jako veselé paseky a vlhké, voňavé lužiny, ta půvabná rejdiště maličkých šotků a květinových víl v zasněném údolí mezi pohádkovými kopci. Konejšivý večer něžně halí silné kmeny nejspíš staletých stromů a jejich žilnaté listy si tiše šeptají temná tajemství…

Miluji tu mdlou harmonii dávno mrtvého kraje. Postupně se stmívá, planoucí slunce zapadá za zasněžené vrcholky hor a chladný vítr vane směrem na sever. Kéž bych mohla naposledy pocítit ten studený dotek na své zkřehlé tváři a znovu zavřít ospalé oči pokaždé, když opakovaně přichází šumící šero. Pohřební doupě pod vrbami…

Tam je stín.

A pavoučí přadleny. Napínají tam nitě…

Všech osm rukou pilně spřádá své tenounké sítě napnuté k prasknutí mezi dlouhými stébly říčního rákosu. Po ránu bývají pavučiny plné maličkých kapiček svěží rosy. Spřádá se kolem mě jemná pavučina s hbitě běhajícími bílými pavoučky ověšená blyštivými kapkami rosy jako průsvitné drahocenné diamanty.

Donekonečna žasnu nad tím, že v každé, i té nejnepatrnější kapce tekutého křišťálu se skrývá svébytný svět. V každém štíhlém stéble vlnící se trávy, v každé lesklé skleněné perle lapené v lepkavém hedvábí titěrné pletařky… na pohled bezcenné poklady se lehounce pohupují v neviditelných pažích jemného vánku…

Každé nové vlákno mi mimoděk připomnělo krutou nevyhnutelnost, kterou se vyznačuje jen a jen neosobní osud. Hvězdná zář byla jasná, tak jasná, že mi jemné lístky veliké vrby, pod kterou právě uléhám, pokrývají bezbarvé ruce rozechvělými stíny. Živím se svěží, sladkou vůni rostlin a zavírám znavené oči…

Už nevydržím zírat na jezero. Inkoustová hladina s ledovým lemem drobných zčeřených vlnek obráží nepřebernou plejádu tisíců a tisíců blyštivých souhvězdí ostřejších než pichlavá špendlíková hlavička. Přesně tak to bylo i tenkrát. Magnoliový měsíc, ostatně stejně jako dnes, ozařoval můj bledý obličej a já si dokonce bláhově myslela, že na mě ten nebeský strážce mladých milenců snad sám od sebe dohlíží odněkud shůry. Vnímala jsem jen schýlené stromy, bahnitý břeh, zrcadlovou vodní plochu a zádumčivé vzpomínky na to, co už není. A nikdy nebude.

Seděla jsem na staré, dřevěné lávce skrz na skrz prohnilé od vzlínavé vodní vlhkosti a trpělivě čekala na nečistý přízrak, který proměnil mou posmrtnou existenci v pusté peklo…

Mlha nad vodou.

Odlehlé horské jezero ukryté v stinné proláklině jako louže sražené krve usazená v mělké bodné ráně… temné stíny třaslavých tvarů uvězněné hluboko pod nestálou hladinou bublavě bloudí v olejnatém bahně usazeném na nerovném, kamenitém dně. Žbluňkavě se plazí po strmých úpatích podvodního světa, jako by se pokoušely za každou cenu dostat ven na vzduch… mohutná, rozsochatá vrba mrzácky zkroucená do nejrůznějších krkolomných uzlin a dřevnatých suků, její převislé větve spadají na matnou hladinu… a já pořád čekám…

Přijede na pramici?

Noční nebe zahalí těžké mraky. Bledá obloha beze stopy zmizela za zamračenou clonou a nikde už nesvítí žádné vzdálené hvězdy. Zato pod temným stromovím tu a tam plaše poskakují plápolající světélka. Jsou to ohnivé světlušky. A já jsem jen jemný vánek, bizarní černý písek a nepřirozeně rostlé stromy…

Pavučinami opletená tma.

Jsem ta strašidelná tvář vytvarovaná z mechem obrostlé kůry. Křivé ruce vyrostlé z větví, spadlé listy jako pocuchané plavé vlasy. Jsem ten prapodivný ostrůvek uplácaný z vody a bláta, jsem ta zlatá žába usazená přímo na prameni, jsem blyštivě šupinatý vodní drak a uťatá hlava bez těla, těžká a tvrdá jako bludný balvan, který zákeřně trčí z rozměklé země v začarovaném lese…

Byla jsem živá stejně jako ty.

Bledá zář vyplavená z útrob temnoty. Její nevidoucí oči jsou totálně prázdné, a přesto i ve své slepotě pořád tak plné strachu a úzkosti. Naštěstí už je moc pozdě na záchranu a ona nemůže znovu a znovu cítit tu hroznou bolest. Z rozbodané hrudi pořád prýští pomalé proudy ještě teplé krve…

Křičela jsem?

Můj hlas možná zazněl němou ozvěnou, aniž by ho kdokoli slyšel a odpověď byla jen tiché žbluňknutí, když kapkami krve potřísněný bělostný květ bezvládně dopadl na dosud obdivuhodně klidnou hladinu…

Svržená do vody.

Vodou nacucané a ztěžklé šaty mě táhly do hlubin špinavé černé mokřiny. Klesla jsem skoro až ke dnu, kde mi bodavý chlad temné tůně nemilosrdně sevřel slábnoucí srdce. Prokřehlé prsty sklouzly po drobných oblázcích ohlazených něžnýma rukama vířících vod. Zimou zmodralou tvář posměšně pohladily slepené stonky řasnatých rostlin, zelené vazivo měkké a slizké jako zetlené ruce dávno utonulých… a já se stala jednou z nich. Zmizela jsem v hlubinách horké letní noci. Vlhké rákosí mi nesobecky poskytlo otevřenou mokrou rakev…

Potulný plavec.

Zamotaná mezi abnormálně zbujelé rostliny s černými trny, které asi měly původně barvu jako svěží lilie nebo čerstvá tráva po dešti. Veškerý viditelný pohyb byl bezvýhradně způsoben jinými plíživými živočichy, protože po lepivých šlahounech vždycky lezou jedna přes druhou nejrůznější vrásčité larvy a šediví slimáci. Hnusné chlupaté housenky s třaslavým rosolem svých článkovaných tělíček a obrovskýma pálivýma očima. Když jsem si postupně – zpola ponořená do bahnité vody – vesele hnila, všichni mě postupně použili jako velikou jedlou nádobu…

…dokud se požehnaně tlející tělo, chladné a přesto doslova obdivuhodně pučící slizkou snůškou nového života, zbujelé a rozevřené jako masitý květ horší než ta nejšerednější nemoc, po čase nepropadlo až na dno, kde z něj zbyly jen nesežranými zbytky bohatě obalené kosti zaváté jemným jezerním pískem. Zvolna zahnívající tůň pokrytá zeleným žabincem, navždy ztracená ve změti trnitých křovin, obalená přerostlým plevelem. Zločin z vilnosti zapomenutý v hlubokém, temném lese…

Zářící měsíc osvětluje svým oslnivým jasem zvěří vyšlapané lesní stezky, záměrně zapomenuté pěšinky pro všechny osamělé vlky a zvrácené bludné duše. Melancholický smutek laskavě spolkne všechny nesplněné sny. Téměř na vlastní kůži vnímám noční klid a studenou pustinu kolem sebe…

Má duše dlí pod starým, zkrouceným dubem, beznadějně zapletená mezi zvadlými větvemi. Každou noc zpívá svou strašidelnou ukolébavku ostatním stromům v lese, prastarou píseň o krvi a utrpení… zní to, jako když se v nějakém vzdáleném údolí za hranicemi neznáma naráz rozezpívalo snad tisíc slavíků…

Nebo bezcílně bloudí tichým chladem temného hvozdu zahalená do vlajícího závoje z potrhaných pavučin. Ztracená v zemi zeleně, v ledových lužních lesích vodních trav, až úplně dole v dehtu bahnitého dna černého nočního jezera.

Vždycky je udusím v bahně, protože tak skrz rozvířenou vodu plnou nafouklých bublin nevidím jejich šíleně rozšklebenou tvář. Jejich žilnaté oči, které se začínají zbarvovat do ruda děsem sraženou krví, jejich trpně opuchlé obličeje zdeformované mým železným stiskem, jejich zoufalou touhu po vzdáleném zdroji životodárného kyslíku…

Dýchá ze mě chlad.

Škubou sebou, kroutí se a trhají, jako by mi mohli kdy uniknout. Ale já je nikdy nenechám včas nadechnout. Jsou všichni moji. Moji mrtví. Pustím je, až když se úplně přestanou hýbat, až když je opustí i ty poslední zbytky sil a malátně mi zmrtví v surových rukou, které z pohledu pod vodou připomínají spíš přerostlá račí klepeta určená jen a jen k smrtelnému sevření živoucího těla…

Jejich prázdné schránky pozemského bytí se potopí dolů do bahna. O skrytých jeskyních vymletých hluboko v tvárném kamení je snad lepší se ani nahlas nezmiňovat, protože přes den tam nehybně sní slizké studenokrevné obludy, odporné podvodní příšery, které v temnotách černých propastí mezi zkrvavenými stébly polámaného puškvorce páchají jedna na druhé hrůzyplné věci…

Hraje si s ní vítr, silný a studený jako dotek sladké smrti. Nese sebou zkázu, mor a zmar. Podzimním listím zpola zavátá zem pod jejíma bílýma nohama jen sténá způsobenou bolestí…

Ubohá rusalka bledá.

Nikdy nepláče, a přece jí po průsvitných tvářích kanou krvavé slzy. Její ruce obalené hlínou vyhlíží spíš jako podvyživené kořeny vyvráceného růžového keře, když je zoufale vztahuje k bouřlivé obloze a otevírá vyprahlá ústa umazaná od husté jantarové mízy, aby opět vstřebala životně důležitou výživu z krásných kapek prudkého deště. V mokré tmě planou jen dva oslnivé rubíny, dvě obrovské jedovaté oči… jen dvě nepřirozená posmrtná světla…

Míň než ten nejslabší duch, míň než to nejšerednější strašidlo, míň než křídová kostra v dlouhých splývavých šatech s promáčeným lemem, která tančí sama a sama ve stínech pod ztichlými stromy a nikdy ze sebe nevydá ani hlásku. Dokonce, ani když se k vám lačně přibližuje po lesklé vodní ploše a kolem ní elegantně plují jak uhel černé labutě v potocích zpěněné krve…

A každá vnímavá bytost se jim raději na sto honů zdaleka vyhne. Nikdo opravdu příčetný nemůže z vlastní vůle toužit po osobním setkání s bizarními bůžky z bažin, protože slovanské nymfy jsou nepředvídatelné a náladové, samotářské a umanuté. Tonou v trýznivých touhách, kterým dokonce ani ony samy nejsou schopné nikdy plně porozumět a jsou navždy odsouzeny brodit se v bezbřehých závějích svých lepkavých vin…

Posedlost

Parazitická myšlenková forma, neusmířená duše. Trpí. Kdysi byl dobrý. A stal se zlým.

Martin Langfield

Ne, opravdu jí nikdy nic neudělal. Nikdy jí nic neřekl. Dokonce si ani nevzpomínala, že by ho snad už někdy dřív viděla. A dokonce to dost možná mohl být i někdo z rodiny… možná nějaký dávno a dávno zapomenutý, odstrčený strýček, možná ji kdysi se svou vyřezávanou vycházkovou holí doprovázel s chůvou na odpolední procházce v parku…

Proč má pocit, že ji chce zabít?

Upřeně na ni zíral a jí se opět zmocnil ten nemístný pocit nesmírné nevole, který si sama neuměla nijak vysvětlit. Je to naprosto nesmyslné.

Tak proč ten náhlý odpor?

Ne, nevěděla. Možná ten divný obličej… ten pronikavý pohled, takový ostrý, jako nebozez… jako by se do ní vyloženě zabodával. A ty oči…

Tak pyšné, tak absolutně arogantní, jakoby zvířecí… Nedala se rozeznat jejich skutečná barva. V tom nepřirozeném světle se zdály být skoro žluté. A kruté. Dlouhé bílé vlasy mu spadaly až na tenounká, věkem sešlá pavoučí ramena a ze shrbených zad mu splývala dlouhá černá pelerína. Zbytek obličeje ukrytý pod černou škraboškou.

Muž v masce.

Ostatně, proč ne. Možná měl docela smysl pro humor. Mona si tu stejně připadala jako na maškarní.

A byla to mizerná maškaráda.

Dekorativní dámy vymóděné ve večerních toaletách, pyšní pánové jako zaběhnuté hejno hubených tučňáků, tuhé límečky a uniformita tmavých obleků… pomluvy skryté za rozevřenými vějíři, významné postranní pohledy, šeptem šířená spojenectví, důležité dopisy, ukradené obchodní listiny… Všichni se smějí. Všichni se spolu sešli a slaví…

Všichni jsou jedna rodina.

Značně rozvětvená, značně zazobaná rodina, rodina, kde bratr nezná bratra. A nikdo tu stejně nemůže nikomu nic říct, protože by to hned nějak použili proti němu. Vždycky jsou nějací oni. A vždycky jde o peníze, o prestiž, o postavení…

Jí to bylo lhostejné. Zcela lhostejné. Nestará se ani sama o sebe, tak proč by se měla ještě starat o ostatní. Má všechno. Všechno, na co si vzpomene, všechno, co se dá za peníze koupit. Nijak na ní nešetří.

Má kolem krku perly a na kyprém těle množství bledě modrého hedvábí. Dámy koketně konstatují, že vypadá jako malá mořská panna. Vlasy jí vyčesala a zapletla osobní služka, Mona má na hlavě spoustu a spoustu měkkých, mazlivých vln a drdol drží pohromadě dva vykládané želvovinové hřebeny. Její vzhled je vždy maximálně vypiplaný, musí mít to nejlepší na každou stupidní sezónu. Má snoubence, kterého zatím viděla jen jednou na nějakém pochybném pikniku. Snaživý snoubenec se jmenuje křestním jménem Kurt, je syn otcova obchodního partnera a má odporně odstáté uši. Budou se brát někdy příští rok… možná někdy na jaře, aby stihli předem plánovanou svatební cestu do Benátek…

Mona má všechno. Má všechno, co nikdy nechtěla a moc dobře ví, že to, co doopravdy chce, stejně nikdy nedostane.

Tím pádem nemá nic.

Vůbec nic.

Celý její život dokonale vystihují její nejnovější šaty v negaci modré barvy: nuda a prázdnota. Má v ruce sklenku sektu, stojí opřená o stůl a pořád na ni zírá ten...

„Smím prosit, slečno?“ před Monou se úslužně uklání jakýsi škrobený snob. Má módně střižený oblek a na skráních krásné kotlety.

„Bude mi potěšením,“ odpoví Mona způsobně. Ten neznámý pán jí lehce políbí útlou ruku uvězněnou v bílé rukavičce.

Když ji její nový tanečník obvádí na parket mezi ostatní páry, vrhne Mona v nestřežené chvíli kradmý pohled zpět ke stolu. Na toho zvláštního hosta. Jenže je pryč.

Zmizel.

Jako by tam nikdy ani nebyl.

Galantní dvojice se bez problémů zamíchá mezi ostatní tanečníky. Mona má v hlavě vatu. Vůbec se nedokáže soustředit na duchaplnou konverzaci, která je coby dcery hostitelky její prvořadou povinností. Místo toho si začne v duchu počítat rytmus a kroky. Nohy se jí pohybují snad samotné od sebe.

„Netančíte špatně,“ poznamená ten zdvořilý pán, když se jim konečně podaří vyseknout obstojná otočka.

„Vy také ne,“ odpoví mdle Mona. Začíná se jí točit hlava. Je to tím tancem nebo vypitým vínem? Vedrem v sálu? Nebo snad… tím vražedným pohledem?

Upřeným uřknutím?

Hudba hraje.

Mona tančí.

Tančí toporně a zcela mechanicky jako natažená loutka na klíček. Automaticky odpovídá na otázky a poslušně papouškuje předem naučené zdvořilostní fráze. Dozvídá se, že ten pán je ve skutečnosti druhý bratranec její tety Gertrudy. Cítí se strašně slabá.

Kdyby to nebylo společensky naprosto nepřípustné, možná by si mu i opřela hlavu o rameno. A snad by se mu i svěřila, že se jí před očima na vlnách valčíku míhají a třesou tvary tak hnusné a ohavné, že je ani nedokáže pořádně popsat.

Dva, dva, tři…

Dva, dva, tři…

Otočka.

Dva, dva, tři…

Dva, dva, tři…

Pořád dokola.

Tanec končí. Ten pán ji konečně pustí a Mona poděkuje. Ve spáncích jí tepe zkažená krev. Šaty se jí lepí k tělu jako druhá kůže. Všude je hrozné vedro.

„Moniko, drahoušku, pojď se představit hostům!“ švitoří mamá. Popadne svou dceru za opentlený loket a dotáhne ji ke stojící skupince snobů. Dva postarší gentlemani se svými drahými polovičkami a nějaký mladík oděný v důstojnické uniformě.

Stereotypní rodinná sešlost.

Dceruška odevzdaně následuje svou marnivou matku, aby byla zahrnuta horou kusých komplimentů na svou příšernou plesovou róbu a pořád přetrvávající krásu. Mona je nemožná. Chce umřít. Cokoli, kdekoli, kdykoli, ale ne tohle. Ne tady. Ne teď.

Stejně se směje.

Musí. Nemůže nic dát najevo. To by bylo společensky absolutně netolerovatelné. Absolutně neetické. Absolutně proti pravidlům. Má pocit, že po hlavě spadne do té obrovské mísy s punčem, ale drží se na nohou silou vůle. Nesmí si přece zničit ty krásné šaty. Byly tak hrozně drahé…

Mamá cosi mele a Monika nepřítomně přikyvuje. Samo od sebe se jí stahuje hrdlo. Nedokáže promluvit. Nedokáže ani polknout a pořádně popadnou dech. Najednou nemůže dýchat…

Oddechla si až mnohem, mnohem později toho večera, když jí Ema před zrcadlem pomáhala s odstrojováním a jemně jí rozčesávala její dlouhé tmavé vlasy, donedávna uvězněné v tuhém uzlu.

Emě bylo patnáct a už skoro rok u nich pracovala jako služka. Moně se jednou ve slabé chvilce svěřila, že šetří peníze pro svou starou matku, která má ještě další tři děti. Ema, věčně navlečená ve svých vytahaných černých šatech, opásaná naškrobenou bílou zástěrou s obřím volánkovitým čepcem na hlavě, byla nejstarší ze všech čtyř sourozenců a také jako jediné z dětí delší dobu pobývala mimo domov.

Spala na úzké, rozvrzané posteli napasované v kamrlíku vedle Moničiny rozlehlé ložnice a musela být vždy a všude po ruce, kdyby její „mladá paní“ (která byla ve skutečnosti jen o dva roky starší než ona) cokoli potřebovala. Kromě vaření ovocného čaje, tahání umouněného uhláku do schodů a ze schodů a utahování saténových šněrovaček, trávila Ema většinu času dole v kuchyni nebo v dámském salónku, kde usilovně leštila exkluzivní sadu parádních stříbrných příborů.

„Dobrou noc, slečno,“ řekla Ema a poslušně provedla celkem povedené pukrle. Tiše za sebou zavřela dveře do ložnice.

Mona osaměla ve svém přepychovém pokoji. Narůžovělý štukovaný strop se ztrácel ve stínu a sešmodrchaná šňůra perel odpočívala ve velikánské vykládané šperkovnici na ebenovém toaletním stolku. Mona milovala tmavé dřevo. Převalovala se ve vypolštářované posteli a krajková noční košile jí omotávala plnoštíhlé tělo jako pevná, průhledná pavučina. Pobíhala po ní pracně pěstěnými prstíky jako pilně předoucí pavoučci.

Stín nebo sen?

Jen stará hra z dětství, když si s chůvou promítaly před spaním stínové postavičky. A zvláštní zvířátka.

Hádala, kde je drak. Hrála na schovávanou ve stínech. Celá ložnice bezmocně tonula ve tmě. A ona už usíná…

Je skutečně sama?

Je sám. Sám a sám, daleko od všeho toho hluku a lomozu, daleko, předaleko od smíchu a veselého cinkání skleněných skleniček, pryč od té odporné, dementní disharmonie kvílivé komorní hudby…

Miloval tmu a ticho.

Byl světloplachý a měl příšerně přecitlivělé uši.

Seděl sám ve své zaprášené pracovně, obklopen ohmataně černou a vybledle rudou rozpraskanou vazbou svých starobylých svazků porůznu poházených po policích a někdy dokonce i po zemi. Shrbený, sešlý, zešedivělý souchotinář, stejně starý a strašlivý jako všechna zakázaná slova zapsaná v jeho kacířských knihách…

Pořád přežíval ve svém doutnajícím doupěti jako nějaký hnusný hřbitovní hmyz zahrabaný v hromadě hnoje…

Zaujatě listoval v gigantické černé knize. Jeho zkažené, krátkozraké oči oživoval jen odraz plápolajících plamenů tiše praskajících ve velkém kamenném krbu. Dlouhé, olezle olámané, snad nikdy nestříhané nehty zdobené zažranou starou špínou lehce klouzaly po ručně psané pergamenové stránce plné prapodivně pokroucených písmen…

V zakalených očích zlomyslně zasvitlo, když konečně našel jistou děsivou pasáž, po které té noci tak pracně pátral. Jako prašivý pavouk, když si dělá chutě na nějakou obzvlášť šťavnatou mouchu.

Četl nahlas, ale jeho slovům byste stejně nerozuměli, neboť nemluvil v řeči dostatečně uzpůsobené pro lidský jazyk.

Mrtvolné zaříkávání zní ztemnělým tichem…

Staletým, stojatým tichem, které jen občas oživí dutá rána zdušeného výbuchu jakési nestálé substance nebo rychlé cupitání ukrytých krys zažraných v prokousaném, potřísněném nábytku a pomalu plesnivějících stěnách…

Stín za zašlými, špinavými okny náhle nabývá těch nejbizarnějších podob… a jedné malé mušce se začaly zdát bolestné sny…

Někdo ji zvedl a vzbudil. Rozcuchané rozpuštěné vlasy, zalepené ospalé oči a bílé bosé nohy se zimomřivě třesou na podlaze. Její pravá noha ale přesto nevšímavě odkopla teplounké, měkounké trepky povalující se na květinovém koberečku před postelí a společně s levou se vydala na pochod.

Vydaly se ven.

Mona nechápala. Ještě napůl v polospánku, ještě napůl ponořená ve tmě. Proboha, co děje? Vstává v tak nekřesťanskou hodinu? Je snad náměsíčná?

Nechápala nic. Ani nemohla. Sešla ze schodů, nepřítomně prošla postranní chodbou i naklizenou kuchyní a vyklouzla ven do zeleninové zahrádky. Ze zahrádky dál do stínu přerostlých vrbiček, přes pracně prostříhaný anglický trávník. Studená rosa jí laskavě smáčela svěžestí lehký lem krajkové košile…

Vlastně ani nevnímala. Vytratila se ven a byla pryč. Pryč z domu. Pryč z pozemku.

Pryč z bezpečí.

Necítila noční chlad, který se zakusoval do její prokřehlé kůže ani malé ostré kamínky, které se s každým krokem zabořovaly do jejích bosých nohou. Nohy ji nesly a ona šla. Nevěděla kam a nevěděla proč. Prostě šla. Někdo nebo něco pohybovalo jejím tělem.

Nemohla nejít.

Levá, pravá…

Levá, pravá…

Dál a dál, dál a dál, kdopak by se běsů bál? Snad ne ona? Jediná živá, jediná lidská bytost (byť ne zcela při smyslech a ne zcela při vědomí) ve městě plném přízraků…

Levá, pravá…

Levá, pravá…

Procházela liduprázdnými ulicemi a jako zázrakem ani jednou jedinkrát nenatrefila na jediného maličkého človíčka. Ani v nejmenším netušila, koho nebo co za sebou skrývají lesklá skla ztemnělých oken. Odřené nohy jí klouzaly po hrbolatých kočičích hlavách. Někde u zdi se něco malého mihlo a vzápětí to zmizelo za rohem… možná tam pobíhají ti šeredně zkřivení skřeti se svými dlouhými špičatými nosy a nemilosrdně nahání zatoulané kočky… Rovné, široké ulice se stále víc a víc splétaly v syčící, klaustrofobické klubko zapletených zelenkavých zmijí…

Levá, pravá…

Levá, pravá…

Nohy ji nesly do neznámých krajin… do zaplevelených, zničených zbořenišť, kde se k sobě deformované domy tiše tisknou jako by se bály, že se jeden bez druhého nadobro zhroutí a sesypou a kde z falešných fasád opadává omlácená omítka jako zrůdně změněné maso malomocných…

Téměř s pobavením si uvědomila, že vůbec neví, kde je.

A nevadilo jí to.

Jen ji napadlo, jak se asi bude chudinka Ema tvářit, až ji ráno přijde budit a pod peřinou nenajde nic. Vůbec nic. Bude se bát? Bude brečet? Možná s křikem uteče vyburcovat paní, které Monika říká mamá a vyfasuje pěkných pár facek. Mizerná malá Emička. A možná se Mona vrátí dřív, než si vůbec někdo něčeho všimne.

Než se vůbec někdo vzbudí. Neměla tušení, kolik je hodin nebo jak dlouho je už pryč. Neměla nejmenší tušení, kam jde. Zašla za roh a zastavila se. Konečně. Už skoro necítila nohy.

Slepá ulička.

Celé to město je jeden velký labyrint. Kdo ví, proč je tu tolik stínů a slepých uliček. Kolik válek, morů a svatokrádeží se přes něj už za ta léta přehnalo?

Hnije tu hromada historie… Město staré stovky let… Zbořené zbytky středověkého opevnění, ďáblovy díry zakopané pod kostely, zanesené, nečisté krysí stoky, nové domy postavené na starých, staletých základech…

Na konci slepé uličky, která vybíhala jako obrovské, zanícené slepé střevo z jedné ještě poměrně zachovalé třídy, se tyčil několikapatrový dům. Mnohaletý, vysoký měšťanský dům. Stará stavba s popadanými taškami, vyvrácenými vikýři a zabedněnými okny. Vyhlížel už dlouho, dlouho opuštěně. Neobývaně. Dveře s klepadlem ve tvaru rozlícené lví hlavy.

Konečná.

Má vejít?

Mona jako ve snách natáhla svou bílou, zmrzlou ruku a dychtivě se dotkla dřevěných dveří. Pootevřených dveří… pootevřených jen a jen pro ni, aby ji úzká, tmavá škvíra zaručeně zlákala dovnitř… dovnitř do neznáma, do ryšavé říše špíny, vetchého viktoriánského nábytku a nepopsatelně nechutných nekrofágů…

Ty prokleté díry a ohavné škvíry… Kolik kilogramů mazlivého masa, nalepeného na nevinných kostech, už jste roztouženě roztřásly, poté potřísnily nakaženou krví a na závěr zlotřile stáhly s sebou do záhuby?

Dolů do bublin blekotajícího bahna, dolů do kanálového království, kde kakofonicky klokotá rudý roh hnijící hojnosti zalitý zhanobenými zbytky rozedraného rozkladu a šumícím inkoustem infikované pěny… Dolů do duhových ložisek lesklých lastur plných poškrábaných perel plíživé posedlosti, do měňavých lastur plných – doslova přecpaných – olezle lepivými chuchvalci poblouzněných, zsinale sliznatých plžů…

Musí. Prostě musí.

Vejít do domu.

Domu hrůzy.

Zavřela za sebou dveře. Nikdo ji neviděl přicházet.

I když venku začínalo být skoro světlo, v tom zadušeném domě byla tma. A ticho. Chvíli jí trvalo, než si zvykla na šero. Odhadovala, že je tu jen jedno zasklené okno (schované za jakýmsi zašedlým, zaprášeným závěsem neurčité barvy) a druhé, už dávno a dávno vysypané nebo snad rozmlácené nějakým těžkým, tupým předmětem. Bylo důkladně – až důsledně – zatlučené nějakými prkny, ze kterých ještě trčely hřebíky. Ale jinak nic.

Nic, čeho by se měla bát.

V místnosti nebylo nic. Žádná bezduchá těla pod propálenými plachtami, žádné napolo sežrané, okousané končetiny poházené v koutech a žádné nesvaté pozůstatky nějakého rouhavého satanského rituálu s krvavými klikyháky načmáranými po zdech. Jen tichá, tmavá, prázdná místnost. Špinavě zašedlé zdi a smetí po podlaze.

Nikdo tu nebydlí.

A ona se jako cvok v noci budí, utíká z domu a leze do zdemolovaných baráků. Bez bot, bez šatů, bez naděje. Je nemožná. Možná by se vážně měla zabít.

Beztak o tom už delší dobu uvažovala.

Třeba by se mohla oběsit. Rovnou tady na tom chatrném zábradlí, na tom schodišti do prvního patra…

Ne, nebudilo v ní přílišnou důvěru. Vlastně to celé vypadalo, že se zboří, jen co na ně jednou šlápne. Prostě se pod její váhou propadne a zřítí na zem. Rozletí se na třísky. A kromě toho stejně neměla nic, co by si mohla uvázat kolem útlého krku.

Prozkoumá přízemí.

Ledové, bosé nohy zanechávaly drobné stopy ve vrstvách prachu na podlaze… Napoprvé zamířila ke dveřím po pravici. Překvapilo ji, že pod ní vůbec nevržou parkety. Jako by se dům samotný bál vydat ze sebe hlásku. Bylo to divné, ale najednou ji napadlo, kdo asi dřív žil v takovém doupěti. V takové strašné špíně…

Kdo tu posedával po podlaze a pořádal švábí dostihy? Komu nevadilo být celý den zabedněný jako šeromilná cirkusová zrůda v neprodyšně uzavřené zmalované maringotce?

Kdo tu umřel?

Otevřela první dveře. Místnost zařízená jako kuchyň. Všude bylo plno skla. A střepů. Roztřískané, prázdné baňky nejrůznějších tvarů i velikostí se povalovaly po kredencích i po zemi. Samé křivule a karafy, ale rozhodně to nebylo nádobí.

Opatrně, po špičkách našlapovala na podlaze mezi ostrými úlomky střepů. Téměř sebou trhla, když uviděla, že pod židlí leží nůž. Zubatý, zrezivělý řeznický nůž s obroušeným ostřím. Šmouhy od něčeho tmavého.

Rajská omáčka?

Kuchařova krev?

Neodvažovala se hádat. Na stole mezi vylitými lahvemi ležela otevřená nějaká tlustá kniha se slepenými stránkami. Naklonila se nad ní, ale byly tam jen samé krkolomné klikyháky. Nedokázala mezi těmi čmáranicemi, kaňkami a škrty rozeznat žádné písmo. Nikdo by nevyluštil ani řádku.

K ničemu. Vrátila se do haly a otevřela další dveře. Knihovna. Na rozdíl od zbytku domu vyhlížela obývaně. Vlevo na vyviklaném, vratkém stolku dokonce stál nějaký otlučený svícen a ozařoval stovky, tisíce svazků poskládaných po policích či poházených po podlaze. Na koberci se promiskuitně povalovaly i jednotlivé stránky vyrvané nějakýma barbarskýma rukama jako padlé podzimní listí a Mona si všimla ohmataných, prázdných desek, kterým kdosi trestuhodně ukradl jejich obsah, jako kdyby člověku někdo rozřezal břicho a vyvrhnul ven všechny vnitřnosti…

Konečně něco zajímavějšího. Mona neměla ve svém sešněrovaném životě žádnou možnost uplatnění, kromě věčného vyšívání nebo popíjení černého čaje na nějakém debilním dýchánku a tak mnohdy nezbývalo nic jiného, než krátit si úmorně utahaný čas četbou. Preferovala prózu před poezií.

Nad vyhaslým krbem visel nějaký velký obraz. Zřejmě zašlý portrét, ale pod nánosem prachu a špíny dokázala rozeznat jen protáhlý bledý obličej s rozmazanými rysy. Že by odřená olejomalba?

Začala si prohlížet knihovnu. Původně měla v plánu vytahovat jednu knihu po druhé, ale upoutal ji jen jeden zvláštní tisk. Všechny knihy se v policích buď válely nebo ležely, ale tahle stála rovně. Stála sama, bez opory, jako štíhlá slonovinová věž uprostřed běsnící bouře. Na hřbetě nebyl žádný název ani jméno autora.

Mona začala být zvědavá. Co když je to nějaký tajný deník? Nebo třeba jenom papírová atrapa a uvnitř se skrývají rodinné cennosti? Už dřív o takových věcech slyšela, sestřenice Klára se jí jednou dušovala, že když prohrabávala své starší sestře skříň, našla tam taky takovou falešnou knihu plnou nepodepsaných psaníček…

Chtěla vytáhnout hřbet, ale kniha se jí místo toho ohnula v ruce. Jako by byla přilepená. Mrtvé ticho prořízlo mechanické cvaknutí a poté dlouhé, vřeštivé skřípání. Mona zděšeně uskočila s očima navrch hlavy. Celá ta těžká, dřevěná knihovna se sama od sebe vyklopila ven a odhalila velkou díru ve zdi. Průchod plný pavučin…

Tajemství.

Ten tunel ji zval dovnitř… stejně jako velevážená vstupní vrata i on nabízel bezplatnou bránu do říše zkažených záhad… vzrušující vstup do strašidelného zámku…

Bez zpátečního lístku.

Mona bezmyšlenkovitě popadla těžký trojramenný svícen. Neodolala. Ani nemohla, protože někdo jiný rozhodoval za ni. Nikdy se nebála pavouků, brouků ani žádné podobné žoužele, tak jí nedělalo nejmenší problém prodírat se dál a dál skrz svažující se slepou chodbu…

Nečistotou obalené nohy plácají po hliněné podlaze…

A v hlavě duní jen jeden jediný příkaz: „Jdi!!!“

A šla.

Tajný tunel schovaný za knihovnou vyústil do podivné prostory. A nic. Kde nic, tu nic. Prošla sice rozevřenými zamřížovanými dveřmi, ale neskrývalo se za nimi nic. Jen divná dutina v základech domu.

Nic.

Nechápala. Už ji začínala bolet ruka, táhla s sebou ten těžký svícen. V hlavě jí duněl vlastní výsměch. A v dálce duněly kroky. 

Najednou s hroznou jistotou pochopila, že v té chodbě není sama. Že se za ní ze tmy vynořuje… cosi…

Ale co, to si ani v nejmenším netroufala hádat.

Byl to přesně ten samý pocit, jako když se sám a sám zničehonic probudíte v stinném skrytu opuštěné ložnice a bojíte se byť jen pohnout, aby vás vaše vlastní lože nesežralo.

Ten samý pocit, jako když zcela bez dechu a bez hnutí ležíte se zavřenýma očima v posteli a neodvažujete se ani dýchat, aby vás to neslyšelo… Aby to nezjistilo, že vlastně nespíte…

Vy to totiž slyšíte… Zdušené, tiché zvuky. Ale ne zas tak tiché, protože ta věc chce, aby byla slyšet. Jak to vrže na parketách… jak to zničehonic přestane… Jako by se to zastavilo zrovna nad vaší postelí… jako by se to samo sklánělo, svou zubatou tlamu kousek, kousíček na vaším nehybným obličejem…

Ležíte zcela bez hnutí a bez dechu s pevně zavřenýma očima. Slyšíte to. Ale kdybyste to dokonce viděl…

Ona neviděla.

Neodvážila se otočit.

Klíč zarachotí v zámku. Dveře se za ní zabouchnou.

A ona zůstala zavřená ve sklepě.

Nikdo ho nikdy nepodezíral. Pochyboval, že někdo vůbec ví, že takový exot existuje. Považovali ho jen za pohádku na strašení zlobivých dětí. A ony by se opravdu měli bát. Moc bát.