VELEKNĚŽKA

Léčba Římem

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2020 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2020 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2020 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-343-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-344-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-345-9 (PDF na CD)

obsah

Předmluva

Historické pozadí příběhu Velekněžky.

Poznámka k dataci a počítání času

Jsem Malik (prolog)

Malik II.

Třas Říma

Malik III.

Krásně v bahně

Malik IV.

Nesnášíme změny!

Malik V.

To nevyčistíme

Malik VI.

Ty jeden zmetku!

Malik VII.

My čekat umíme

Malik VIII.

My se bavíme, vy umíráte

Malik IX.

To nejtěžší

Malik X

Hlavní historické postavy románu a jejich věk v roce 86 př. n. l.

Poznámky a vysvětlivky k textu

Seznam doporučené literatury

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Předmluva

Jistě se mnohý z vás, mých čtenářů, zeptá na důvody k napsání románu právě z doby roku 86 př. n. l. Byly přece i jiné doby antiky, z jejichž soudnictví, architektury, vojenství, lékařství, literárních věd a dalších novátorských oborů čerpá dnešní doba stále.

Historii mám ráda a také citáty slavných filosofů. Například tento: „Kdo se nepoučil z minulosti, nemůže budovat skvělou budoucnost.“ O rozkvětu velkých civilizací a říší se píše s nadšením i obdivem, mě však více zaujaly příčiny pádu. Kdy tento pád začíná a proč si to vládci uvědomují pozdě? V roce, který jsem si vybrala, se již pád počíná projevovat, končí totiž období republiky, a kromě pár manipulátorských politiků si občané Říma neuvědomují, že také pozvolna končí opěvovaná demokracie republiky a vývoj směřuje k vládě jednoho muže – diktátora a císařství. Odpor jedinců i ohraničené vzpoury nemohou tento vývoj zvrátit. Pomíjím záměrně všem známý fakt otrokářství.

Nyní často přeposílaný e-mail o podobnosti této historické doby s vývojem naší doby mne přinutil k rozboru, kolik je na tom pravdy. Čtením knih, hledáním na webu, odposlechem historických dokumentů na TV jsem dospěla k názoru, že podobnost tu je veliká. V době, kdy se ustavičně omílá slovo demokracie, abychom uvěřili, že jí máme, avšak skutečnost tomu neodpovídá a politici si přejí, aby stokrát opakovaná lež byla přijata jako pravda, věřím, že nejsem sama, kdo si našel styčné body mezi zmiňovaným rokem

Dovoluji si je předložit:

1 Pokrytectví v rodinách, úpadek mravů, skutečná nerovnoprávnost žen, tuhý patriarchát.

2 Neúměrné zvyšování a vybírání daní, zákony nahrávají korupci, zvyšující se kriminalita.

3 Vylidňování venkova do měst, kde lidé žebrají a dostávají zdarma příděly potravin.

4 Profesionální armáda bojuje za žold i kořist, ne za čest republiky, platí to státní pokladna.

5 Smlouvy se dodržují, pouze jsou-li výhodné pro vládnoucí politiky.

6 Stoupající počet poslanců/senátorů, nejednotnost v hlasování a drobení parlamentu do frakcí.

7 Zadluženost chudých i bohatších, moc mají bankéři.

8 Odvádění pozornosti občanů od skutečných problémů, tzv. „chléb a hry“.

Ať se mnou budete souhlasit, nebo ne, přeji Vám hlavně příjemný čtenářský zážitek.

Jaromíra Slezáková

Historické pozadí příběhu Velekněžky.

Krize republiky – Občanská válka v Římě

Ve druhém století př. n. l. se Řím po vlně dobyvačných válek stal již uznávanou středomořskou velmocí. V Itálii sahala jeho moc k Alpám, ovládal Hispánii, někdejší kartáginská území v Africe, ostrovy v západním Středomoří (Baleáry, Korsika, Sardinie a Sicílie), ilyrské pobřeží (západní část Balkánského poloostrova na sever od Makedonie), Řecko a Makedonie.

Výbojná politika měla své společenské a hospodářské důsledky. Základem armády byli již od dob římského městského státu tradičně drobní zemědělci. Časté vojenské kampaně si vybíraly svou daň v podobě obrovského množství padlých vojáků, kteří pak chyběli na italském venkově, což vedlo k úpadku drobného zemědělského hospodaření. V důsledku toho se rozšiřovaly zemědělské velkostatky, jež se zmocňovaly jednak volné půdy, posléze i půdy drobných rolníků, kteří jim nemohli konkurovat či vzdorovat násilnému převzetí svého nevelkého hospodářství. Samotný chod velkostatků (z nichž některé se svou rozlohou blížily latifundiím) byl umožněn dalším důsledkem vítězných výbojných střetnutí – přílivem válečných zajatců, z nichž se stávali otroci. Vzrůstající počet otroků začal záhy ohrožovat lokální i státní stabilitu (povstání otroků v letech 136-132 př. n. l. a 104-101 př. n. l. na Sicílii atd.) .

Zvyšující se společenské napětí mezi rozšiřujícími se řadami bezzemků a úzkou vrstvou vlastníků ohromné rozlohy půdy se pokoušeli odstranit svými reformami bratři Gracchové, ale oba svou snahu zaplatili násilnou smrtí. Boj mezi těmito dvěma složkami probíhal i na politické úrovni.

Velcí pozemkoví vlastníci vytvořili skupinu zvanou optimáti (lat. optimus = nejlepší). Jejich politický cíl ce projevoval v úsilí omezit počet lidí podílejících se aktivně na správě státu a zabránit pokusům o nová reformní hnutí. Hlavní politickou oporou této skupiny byl senát.

Druhou skupinou tvořili populáři (lat. popularis = lidový). Jejich cílem byly umírněné hospodářské a politické reformy, které měly Římu zabezpečit vnitřní klid a mír. Tím se měla vyřešit tíživá situace italského drobného rolnictva a předpokládaná demokratizace římské ústavy měla zlomit politickou nadvládu nobility. Při prosazování svých požadavků se populáři orientovali na masové akce a snažili se využívat hlavně lidových sněmů.

Politický boj vedený těmito skupinami o klíčové pozice v římském impériu se vyznačoval značnou tvrdostí a vyústil až v ozbrojené střetnutí. Jak populáři, tak i optimáti se v rostoucí míře opírali o armádu, jež se koncem druhého století př. n. l. přeměnila v početný sbor složený z nemajetných římských občanů sloužících za žold, kteří ve vojenské službě nalezli nový zdroj své denní obživy.

Tuto reformu provedl čelný představitel populárů Gaius Marius. Podnětem k ní byly události v severní Africe na území bohatého Numidského království, s nímž se Řím dostal do Války. Zdejší panovník Jugurtha založil svou obranu na podplácení římských politiků. Jejich neschopnost a úplatnost vyvolala nespokojenost lidových mas, pod jejichž tlakem bylo velení armády svěřeno oblíbenému politikovi a konzulovi Gaiu Mariovi. S jeho nástupem došlo k zásadnímu obratu. Marius klad důraz na posílení bojeschopnosti armády. Aby získal dostatečný počet dobrovolníků, začal přijímat dobrovolníky bez ohledu na jejich majetkový cenzus, čímž dal příležitost zchudlým římským občanům k tomu, aby ve vojenské službě nalezli jisté existenční zabezpečení. Na státní útraty jim poskytoval výzbroj a vyplácel jim žold, čímž položil základ stálé profesionální armády (do té doby se vojáci po každé kampani rozcházeli domů). Po skončení vojenské služby, jež mohla trvat až 16 let, měli vysloužilci dostávat příděly půdy v italských městech, aby byli po svém propuštění hospodářsky zabezpečení.

Vítězstvím ve válce s Jugurthou Mariova popularita značně vzrostla, tím víc, že krátce poté jeho zásluhou Římané odrazili vpád germánských Teutonů a Kimbrů. Marius byl v letech 104-100 př. n. l. zvolen konzulem pětkrát v řadě. Složitá doba však vedla k Mariovým rozporuplným rozhodnutím, jež postupně jeho popularitu snižovaly. Po roce 100 př. n. l. přijal na krátkou dobu diplomatické poslání na východě říše a dočasně se stáhl z římského politického života.

Mezitím se na politické scéně objevila nová osobnost – Lucius Cornelius Sulla. Ten sloužil již pod Mariem za tažení proti Jugurthovi, ale jakožto představitel optimánů byl politicky na opačné straně. V devadesátých letech úspěšně prokázal svůj válečnický talent ve válce proti Italikům, spojencům Říma, kteří ale požadovali přiznání plného římského občanského práva, což by v praxi vedlo k jejich zrovnoprávnění s Římany. Sulla se všemožně snažil oslabit Mariův vliv a zaujmout sám čelné místo v římském politickém životě. V roce 88 př. n. l. se stal konzulem.

Zdejší situaci výrazně ovlivnily události na východě říše. Mithridates, král Pontu (severní část dnešního Turecka u Černého moře), se zmocnil téměř celé Malé Asie. Z jeho rozkazu byli vyvražďováni všichni lidé italského původu (jejich počet se odhaduje na 80.000). Dál jeho vojska pronikla až do Řecka a téměř celého se jej zmocnila včetně Athén.

Situace v Asii a Řecku vedla v Římě ke konfliktu mezi optimáty, vedenými Sullou, a populáry, vedenými Mariem. Senát totiž rozhodl, že velením vojenské kampaně proti Mithridatovi bude pověřen Sulla. Mariovi přívrženci naproti tomu na lidovém shromáždění prosadili, že velitelem bude Marius. Sulla reagoval jako ještě žádný římský generál před ním: v čele pěti legií vytáhl proti Římu (což bylo zákonem zakázáno), aby prosadil své jmenování. Násilím se zmocnil města a přiměl Maria, kterého prohlásil za nepřítele, a jeho stoupence k útěku do Afriky. Snažil si upevnit své postavení, ale Mithridatovy úspěchy na východě jej přiměly zahájit vojenské tažení, takže na jaře roku 87 př. n. l. odplul do Řecka.

Sullův odchod z Říma se stal Mariovým přívržencům signálem k tomu, aby se zmocnili kontroly nad hlavním městem říše a krvavě se vypořádali se Sullovými stoupenci. Marius byl pro rok 86 bez protestů zvolen konzulem. Sedmnáct dní poté, co se ujal svého sedmého konzulátu, Marius 13. ledna roku 86 př. n. l. zemřel.

Sulla mezitím pokračoval ve vítězném tažení Řeckem a potom i v Malé Asii. Všem v Římě bylo jasné, že se po porážce Mithridata vrátí a tvrdě se svými oponenty zúčtuje.

Taková je situace, v níž se odehrává děj knihy Velekněžka.

(Sulla se do Říma vrátil po čtyřech letech, na jaře roku 83 př. n. l. Nejenom hlavní město, ale i další významná města byla v rukou Mariových stoupenců. Musel si cestu k Římu probojovat v mnoha bitvách, při nichž padly na obou stranách desítky tisíc vojáků. Teprve 1. listopadu roku 82 př. n. l. se Sulla střetl s Mariovými stoupenci v poslední bitvě, nyní již před branami Říma u Collinské brány. Bitevní vřava byla divoká a dlouho nerozhodná, nakonec však Sulla zvítězil. Jen v tomto střetnutí padlo na 50.000 bojovníků.

Sulla se stal prvním samovládcem v římské říši. K označení své osobní moci užíval titulu diktátor, jenž mu byl udělen lidovým shromážděním. Jeho odplata byla krvavá – osoby, které mu byly nebezpečné, byly zapsány do zvláštních seznamů, jež byly veřejně vyvěšeny (tzv. proskripce). Proskribovaní byli zbaveni jakékoli ochrany, takže mohli být svými protivníky beztrestně zabíjeni. O život tak přišly tisíce lidí, jejich majetek byl konfiskován a rozdělen mezi vlivné Sullovi přívržence.

Sulla během své diktatury provedl mnohé změny, jež byly ve své podstatě reakcí na to, že republikánská administrativa již nestačila na úkoly, které měla plnit, a potřebovala zreformovat. To bylo pochopitelné i jeho současníkům, odpor však jeho vláda vyvolávala nesmírnou tvrdostí až krutostí.

Sulla se k všeobecnému překvapení dobrovolně své diktatury vzdal roku 79 př. n. l., stáhl se do ústraní a o rok později zemřel.

Tak skončila první etapa římských dějin, jež se nezadržitelně ubíraly směrem k císařství.)

Poznámka k dataci a počítání času

Římský letopočet se počítal „od založení města“ (latinsky Ab urbe condita, AUC), tedy města Říma, ke kterému mělo podle Tita Livia dojít 21. dubna roku 753 př. n. l. Pro převod z našeho letopočtu je potřeba pro roky před naším letopočtem odečíst od čísla 754: AUC = 754-R, např. 754-rok 101 = 653 ab urbe condita. Malik by tedy napsal: Narodil jsem se v Římě roku 653 a jsem otrok. Pro pohodlí čtenáře, aby nemusel neustále přepočítávat mezi římským a soudobým letopočtem, se držíme současné datace.

Rok původně začínal měsícem březnem (Martius), na 1. ledna (Januarius) byl začátek roku přesunut roku 190 př. n. l. Starší kalendář měl rok o délce jen 355 dní, kdy 12 lunárních měsíců bylo doplněno o jeden den. Rozdíl oproti délce slunečního roku (365 a 1/4 dne) byl vyrovnáván vkládáním hrudného (přestupného) měsíce o délce 23 a 22 dní každého druhého roku, roky tak měly střídavě délku 355, 378, 355 a 377 dní. Pontifikové, kteří spravovali kalendář, však často hrudný měsíc nevkládali a cyklus nebyl dodržován a měsíce se rozcházely s odpovídajícím ročním obdobím. Toto vyřešila až juliánská reforma, kdy byl zaveden rok o 365 dnech a každý čtvrtý přestupný rok o 366 dnech.

Římské hodiny: Římané rozdělovali den na 24 hodin na 2 rovnocenné poloviny na denní a noční. Délka hodin se měnila s ročním obdobím, největší rozdíly byly mezi letním a zimním slunovratem. Na vhodných místech ve Městě byly pro kontrolu umístěny sluneční hodiny.

Například první hodina dne při letním slunovratu trvala od 4:27 do 5:42. První hodina při zimním slunovratu od 7:33 do 8:17. Sedmá hodina dne při letním slunovratu trvala od 12:00 do 13:15. Sedmá hodina dne při zimním slunovratu trvala od 12:00 do 12:44.

Jsem Malik (prolog)

Narodil jsem se v Římě roku 101 př. n. l. a jsem otrok. Na svou matku si vůbec nepamatuji, jak bych mohl, prý zemřela, když mi byly necelé dva roky. Podle zákonů republiky je každé dítě narozené otrokyni automaticky otrokem, ale tohle jsem až do svých pěti let vůbec netušil. Řekl mi to – a velmi přísně – po jedné obzvláště perné rvačce starý pan Gaius Julius Caesar, já jsem totiž ležel v kleštích mladého Gaia na zemi, dusil jsem se, a tak jsem ho kousl, aby mne už konečně pustil. Po výprasku lískovkou si mne přeměřil a řekl: „Nemysli si, že si tohle můžeš dovolovat, jsi jenom otrok a můj syn Gaius je tvůj pán. Když budeš nedobrý, mohu tě na tržišti s otroky prodat a věř, může tě koupit nějaký starý prasák ke svým hrátkám a nebudeš se mít jako u nás.“

Nerozuměl jsem tomu. Kam až má paměť sahá, vždy jsme si s Gaiem hráli třeba na vlčata, zápasili, přetahovali se, vrčeli na sebe a štěkali. Když už naše hra byla hodně divoká, přišla paní Aurelia, přísně na nás pohlédla a my okamžitě poznali, že toho musíme nechat. Už jako čtyřletý jsem dostával od paní výprask, protože jsem často vyhrával, připadalo mi to divné, že Gaia nikdy za nefér hru nepleskla. Jak jsem řekl, zpočátku jsem vůbec netušil, že jsem otrok a můj život je v rukou pana Caesara-otce. Neměl jsem se špatně, jídlo mi dávali stejné jako Gaiovi, to asi k vůli věčným soubojům s dřevěným mečem, abych byl rovnocenným soupeřem a něco vydržel. Gaius mne často brával na různé pochůzky, třeba i na Martovo pole, kde nás cvičil v jízdě na koni jeho strýc Marius. Ten se na mne nikdy nedíval přívětivě, pokud mi už vůbec pohled věnoval. Jednou spadl Gaius při jízdě jeho vrtkavého koně do písku cvičiště, a když jsem ho pomáhal zvednout, řekl jsem mu: „Nic si z toho, Gaie, nedělej!“ Konzul Marius vytáhl výstražně obočí a obořil se na mne: „Říkej mu zdvořile pane, pro tebe to není žádný kamarád Gaius!“ Bylo mi smutno, protože vše, co mi můj pán odmalička dělal, jsem trpělivě i přes bolest snášel. Ale nejvíce mne urazilo, že jeho strýci přikývl a ještě posměšně řekl: „Slyšel jsi dobře?“

Teprve dnes vím, že otrok nemá žádnou čest, je jen věcí svého pána, a tak nemá žádnou jinou cenu. Nestudoval jsem odmala jako můj pán, ale později chtěl, abych jej přezkušoval, proto mě naučil číst a psát, samozřejmě i počítat. A tak jsem se z jeho knih dozvěděl leccos moudrého, například to, jak se spolu dohadují filosofové, zda člověk má nebo nemá duši. Poprvé jsem poznal, že člověk duši má, když jsem na Esquilinském tržišti uviděl na kopí naraženou hlavu tribuna lidu Puublia Sulpicia Rufa, ta moje se pohnula uvnitř těla. Bylo to v době, kdy se zmocnil generál Sulla Říma a vyhnal Caesarova strýce Maria. Padaly hlavy plebejů i spříznění senátoři Maria s Tarpeijské skály. Bál jsem se, že bude vyvražděna i rodina Caesarů, protože mezi uřezanými hlavami byla i hlava Gaia Julia Caesara Straba (bratrance), ale paní Aurelia jednou v jídelně prohlásila, že... „nás se to netýká, jsme se Sullou přátelé od mládí.“

Když konečně Sulla odtáhl bojovat s pontským králem do Asie, uklidnil jsem se, protože vládu převzal opět Marius s Cinnou, neboť si ji na senátu vydobyli a oba byli konzulové. My jsme dál dělali s mým pánem skopičiny, ale postupně jsme cítili oba, že naše hry již nejsou dětské a naše těla se prudce změnila. Duše nás obou se začínaly rozpínat jako kvasící víno. Když víno kvasí, smrdí stejně jako my dva, uhrovití puberťáci. Občas jsem chodil s Caesarem do lázní a občas prolézal Cloacu Maximu, protože jsme objevili vstupy do ní. Smrad ani krysy nám nevadily, proháněli jsme je klacky a ony se nás bály, protože jsme byli větší a smrděli jako ony.

Můj pán Gaius měl různé schůzky s kumpány o něco staršími, nejhorší byl Catilina, krásný a velmi protřelý chlapík, na kterého se věšely obdivné pohledy matrón, mladých dívek a nejvíce prostitutek. Ten nás učil, jak ženy přivádět do rozpaků, protože často polohlasem prohlašoval: „Rád bych si s tebou zašoustal, kdy mne pozveš?“ Divil jsem se, že nikdy od žádné nedostal facku nebo kopanec do holeně. Gaius se dusil smíchem a já, abych ho podpořil, jsem se řehtal jako kůň. Tu facku jsem pro pořádek dostal já, chápal jsem to v té době již správně – „co si může dovolit pán, nemůže si dovolit kmán.“

Aby nás rodina Caesarovic rozdělila, dostával jsem více práce a povinností. Patřilo mezi ně i nakupování do darovacího koše pro Dům vestálek, samozřejmě i odnos ke vchodu toho domu. Když si přešla převzít dar nová Virgo Vestalis Maxima, málem jsem si do toho koše sedl. Oněměl jsem. Moje duše se ozvala velmi mohutně podruhé.

Odpoledne Faunů

To ráno 9. Januaria roku 86 př. n. l. se cítila Elmira Lago velmi odpočatě, protože výjimečně nesloužila v noci. Jako představená vestálských panen, tedy Maxima Vestalis, vstala ještě před úsvitem a dohlížela, aby nejmladší děvčata byla správně ustrojena, bez vyčuhujících vlasů zpod kápě i správně uvázanou infulou kolem čela, a dala jim zabezpečenou lampu. Dnes se odchod dívek do templu Vestalis neobešel bez rozruchu. Místo aby řádně snídaly ovesnou kaši s ovocem, nakukovaly do dveří, kde se jejich představená bavila s otrokyní Gadulah o jejím nadcházejícím souboji na Martově poli. Otrokyně z domu Gaia Maria byla víc než roztřesená trémou, protože loni to zkusila, a nevyhrála. V sázce bylo mnoho. Každoroční vítězka vyhrála římské občanství, to bylo obřadně stvrzeno a zapsáno do volumenu a uloženo do římského archivu. Elmira poklepala olivovou ratolestí obě ramena Gadulah a posvátnou vodou z ostrova na Tiberu jí postříkala vlasy hodně utažené do uzlu.

„Bůh naší řeky bude stát při tobě,“ řekla a Gadulah dobře věděla, že má na mysli Neptuna.

„Ať tě provází bohyně Fortuna,“ řekla Elmira na rozloučenou a zastrčila otrokyni za tuniku tři vavřínové listy. Gadulah zamávala na rozloučenou prádelní plácačkou a vykročila vstříc svému osudu.

Děvčata Julie, Aemilie a Jovena se hlasitě rozesmála. To mávání Gadulah jim připadalo hodně zábavné i hloupé. Bodejť, pomyslela si Elmira, dvě patricijky a jedna plebejka nemusely nikdy o nic bojovat, narodily se zde a měly všechna práva z toho plynoucí.

Elmira je okřikla a zopakovala jako každé ráno: „Chovejte se důstojně a necourejte se! Jinak bude výprask a dostanete noční směnu.“ Od doby svého přijetí do Vestina chrámu uplynulo dlouhých osm let, a z toho tři roky od jejího pověření představenou vestálek. Výprasků od Calpurnie, předchozí hlavní vestálky, dostala lískovkou nepočítaně za sebemenší provinění, třeba pohrdavý úsměv k nekončícím proslovům. Řekla si, že to změní, a také změnila, děvčata dobře věděla, že výhružky nesplní. Nad bezchybným a morálním chováním vestálek vždy dohlížel nejvyšší kněz – Pontifex Maximus, a také trestal. Pokud tento úřad vykonává Gaius Strabingus Lago, nebudou dívky terorizovány pro maličkosti, pomyslela si Elmira a tvář jí prozářila vřelá náklonnost k tomuto muži. Nastala druhá hodina ranní (9,30), mladší dívky vystřídaly tři starší, které se nyní po rituální očistě chystaly ke spánku, byly unavené a klidné. Věděly, že zatímco budou spát, budou dvě služebné a dvě kuchařky jejich klid hlídat. Martovo pole bylo daleko a ustavičné razie vojáků na pobudy Říma se jich netýkaly. Elmira zkontrolovala zásoby pro kuchyni, přehodila si přes ramena plášť, neboť venku začalo mrholit, a seběhla venkovní schody na cestičku do Regie, úřadu pontifika. Bylo načase pozdravit svého chlebodárce a patrona. Nejen ona, ale všichni potřební, nepříliš majetní občané Říma, zavázaní svým patronům za různé služby a výhody, chodili ráno blahořečit svým vlivným, nosili jim dárky a nabízeli své služby, někdy je vodili na různá shromáždění jako čestná stráž.

Mladý pontifex Jovanis uvedl Elmiru k veleknězi, který něco psal na papyrus. Strabingus odložil seříznutý stilus a vyšel Elmiře vstříc, nechtěl si sednout na své křeslo jako vladař, anebo předstírat zaujatost psaním.

„Vítám tě, dcero, co máš na duši?“

„Zdravím tě, Velectěný, a děkuji za všechny výjimky, které jsi pro mne udělal, abych se stala tou, kterou jsem. Nikdy ti to nebudu moci oplatit. Vím, že jsi kvůli mně podstoupil mnohé nebezpečné rozhovory s mocnými a to, žes trval na svých požadavcích, tě mohlo stát život, děkuji ti ještě jednou i stokrát víc,“ řekla Elmira a mírně poklekla, aby políbila veleknězi ruku.

Z koutku oka se jí samovolně vytlačila slza, protože si všimla jak dnes více než předtím Strabingus kulhá. Jeho bohatě nařasená tóga až k zemi jako by chodila sama, tak byl stařec pohublý. Děsilo ji to. Setkání s Gadulah jí připomělo, jak těžké je pro cizinku stát se svobodnou občankou Říma.

„Ale, ale, Elmiro, neplač! Vím, co si myslíš, ještě neumírám, nebýt tvého učitele a mého přítele Bontlyxe, už bych dávno nežil. Jsem tvrdá nátura, nebyl jsem přece vždycky knězem, ale i legionářem. Tam se děly věci! To, že jsem tě adoptoval jako svou dceru, bylo to nejmenší ze všech nebezpečí, která mne potkala. Kdo prošel peklem na válečných polích, tomu se ostatní zdá mnohem lehčí – a navíc zde, v bezpečí hradeb Říma. Řekni mi, co tě trápí?“

„Dělá mi starost zdraví konzula Gaia Maria, minule si stěžoval na silné bolesti v pravém podžebří a mne mrzí, že moje léčba nezabírá. Artyčoky nemá rád a lektvary z benediktu prý zvrací. Asi nejsem ta správná léčitelka a ty, otče, mi tolik věříš.“

„Elmiro, je ti známa průpovídka našeho vtipného censora, státníka a spisovatele Appia Claudia?“ Elmira zavrtěla hlavou, nic o něm nevěděla.“

„To on nechal postavit naší nejdelší a nejstarší cestu z Říma do Capuy, jmenuje se po něm Via Appia a jeho průpovídka: „Každý svého štěstí strůjcem!“ se mi moc líbí. A já bych k tomu dodal – i zdraví! Ne, nesoudím Maria, navenek tvrdý voják, uvnitř člověk měkkota. Vím mnohé, ale nemohu, ani nechci s tebou takové věci rozebírat, doufám, že dnes bude v pořádku, hlavně on musí podepsat doklad kromě prétora Carrenia a konzula Cinny o udělení svobody otrokyni Gadulah.“

Elmira vyskočila radostí a objala velekněze. „Jsi přesvědčen, že dnešní souboj na počest bohyně Junony Gadulah vyhraje?“ Vždy jej svými emocemi přivedla do rozpaků, bylo nepatřičné objímat velekněze jako malé dítě.

„Ano, nechal jsem u augura provést věštbu zlatými kuřaty. Zrní přímo zhltla a tentokrát jim nikdo nepomáhal,“ řekl Strabingus a v očích se mu objevily šelmovské jiskry. Narážka na podvod před osmi léty byla omluvná, to Elmira dobře věděla, a kdyby velekněz neriskoval, jejího průvodce Laise by potupně popravili.

„Nemohl bys mi, prosím, říct něco bližšího o tom, jak jsi bojoval v Mariově legii? A... o Bontlyxovi?“

Strabingus zvážněl. „Víš, zvědavá panno, že v tomto městě platí, čím méně víš, tím lépe se ti žije? Nebo naopak musíš vědět všechno, což se málokomu podařilo, a tak skončil? Promiň, já mám dnes hodně povinností, vždyť víš, a na vyprávěnky není čas. Vezmi si kůru z kadidlovníku a cedru na obětiny, musím už jít do Curie, čekají mne.“

Elmira poděkovala a ucítila slabé chvění v krku, když políbila otci ruku. To chvění ještě zesílilo, jakmile vyšla z Regie na Via Sacra. I vzduch radostí třásl kapkami deště vzdouván nadšením lidí, že se zase koná nějaká zábava. Lid římský své hry miluje, ale zdálo se, že ve vzduchu je i něco závažnějšího. Poslední dobou mívala takové předtuchy Elmira často a skoro všechny se vždy vyplnily.

Vracela se zpět do Domu vestálek a přemýšlela nad svou přítelkyní Gadulah, tolik jí to vítězství přeje, bude si moct ještě zařídit vlastní život, o tom, že by chtěla zůstat v domácnosti konzula Maria, nemůže být řeči. Jeho chování bylo v posledním roce nesnesitelné, stal se z něj tyran, nechal popravit a vyhostit z Říma spousty svých odpůrců, a to buď domnělých, nebo skutečných. Mstil se. Naštěstí jsem u toho nemusela být, mínila Elmira, stačilo mi, že jsem se musela zúčastňovat soubojů vozatajů v Circu Maximu, a co hůř – i soubojů gladiátorů.

Stále drobně mžilo a ona myslela na ta mladá děvčata ve Vestině chrámu. Chm, ušklíbla se zřetelně, jakýpak chrám, rozviklaná chatrč pro dobytek je to, i ten nejstarší vítězný oblouk diktátora vypadá lépe. A co ta došková střecha? Prý je to pocta všem zakladatelům Města a kultu jedné z nejstarších bohyň. Ostuda je to! Senátoři dřepí ve své Curii na pozlacených křeslech a žvaní o obchodech, ač obchodovat nesmějí, a její děvčata mají jednu škaredou dubovou lavici hned za vchodem, kam fučí a kde si mohou odpočinout ty, které nehlídají. V místnůstce, kde hoří oheň, prý nesmí nic být. Copak ti pupkáči zapomněli, že i panna se stává ženou? Mají přece dcery! Elmira se zastyděla za své vzpurné myšlenky a pokorně vešla do dveří Domu vestálek. Vařená cizrna a špenát vanuly z kuchyně po celé budově. Za hodinu začne souboj otrokyň na Martově poli, ale já tam nemohu přijet Gadulah povzbuzovat, musím vše nachystat pro starší dívky a také obětinu pro Vestin krb. Potom po obědě přijde na hodinu gaelštiny mladý Julius Caesar, určitě nyní civí u ringu se svými urozenými přáteli, možná i otcem, a čeká na velkou melu.

Zkontrolovala čisté a vyhlazené tógy starších dívek i sandály, naškrobené vínky, nalila novou vodu do kamenné nádoby měřící čas a upravila vzlínající stuhu, bude trvat přesně do oběda, než skane poslední kapka, pak počala drtit kůru stromů na jemné kousky pro obětinu. Čas míjel kapku po kapce a blížilo se poledne. Bude obědvat první, pak vstanou dívky a poobědvají i ony, jako vždy skromně a bez masa.

Hluk z nejrušnější ulice Via Sacra sílil, trhovci, hostinští a prostitutky, všichni chtěli vydělat na houstnoucí vlně obyvatel Říma proudících na Martovo pole. Souboj otrokyň v ringu naplněném bahnem již začal. Trochu litovala, že se tam nenechala odvézt, nakonec měla přece přednostní právo být vpředu a bavit se, ale nestihla by dnešní povinnosti.

Právě dojídala svou malou porci, když halasně přišly dívky Gaia, Lucia a poslední Tulia. Ta jí dělala největší starosti, od doby, co přišla její první menstruace, byla provokativně okázalá. A ty starší, místo aby jí ukáznily, podléhaly zcela jejímu temperamentu. Zvedla mentorsky prst a položila na ústa. Ztichly a poslušně hleděly do misek, čekaly, až je služka obslouží, přesně jako doma v patricijských vilách a jezdeckých domech. Elmira vstala od stolu, popřála jim dobrou službu a odešla naplnit váčky obětinami. Mají to dobře zařízené, dcerunky, pomyslela si a lehce povzdychla. Také jsem měla služky, když jsem byla ve svém domě a moje matka – královna mi vždy důrazně připomínala, že takové jídlo druzí lidé nemají, ať se neošklíbám, když mi něco nechutná. Zato bratrovi vždy nechala přichystat jeho oblíbené palačinky. Neměla jsem matku ráda, byla to tvrdá a hloupá ženská. Chudák stará chůva Saltyna, vždycky mne bránila – a nakonec jí otrávil ten ničema kuchař!

Míjela sedmá hodina dne (12:45), když se ozvalo prudké zaklepání na vchodové dveře. Byl to Malik, pubertální otrok Julia Caesara.

„Zdravím tě, ctihodná Vesto, můžeš přijít do učebny Regie již nyní? Čeká tě tam můj pán, netrpělivý víc než jindy. Já musím do Subury pro jeho čisté boty a plášť, vrátil se trochu mokrý a zablácený.“

Přikývla a přechodila přes ramena své sněhobílé vlněné paleo. „Můj pán prý má ještě nějakou schůzku před rodinnou večeří,“ dodal Malik omluvně sám od sebe. Elmira věděla, že Caesar by se určitě neomlouval.

Malik vedle ní hopsal až k Regii a potom odbočil do kopečka k Subuře. Když vstoupila do učebny, Gaius Julius Caesar rychle povstal z kamenného sedátka a porovnal záhyby togy praetexty, tógy s nachovým lemem určené chlapcům a kněžím. Sledovala jeho pohyb a nasadila profesionální úsměv. Lehce se uklonil. „Zdravím tě velekněžko!“ Odpověděla mu lehkou úklonou a stručným pozdravem. Hned se jí vybavila vzpomínka na pondělní poledne před dvěma dny, když starší otrok Hagos z domácnosti prétora Caesara položil před dveře koš se zeleninou a s postřehnutelným úsměškem Elmiře oznámil, že mladý pán přestane na její hodiny docházet. Prý se Caesarův otec domluvil s otcem Cicera, aby učitel římského práva Mucius Scaevola kromě mladšího Tulia Cicera učil i mladého Julia Caesara. Komu ten úsměšek vlastně patřil?

Sedla k psacímu stojanu a seřízla rákosové pero, upřeně ji pozoroval, když kontrolovala lahvičku se sepiovým inkoustem. „Napíšeme si poslední diktát? Vše je připraveno,“ ukázala, aby ji vystřídal u stolku.

Nesouhlasně zavrtěl hlavou. „Když už víš, že jsem tu naposled, proč bych psal? Raději mluvme, bude to pro mne přínosnější,“ řekl mladý Caesar galsky. Byla to řeč jejího kmene, Bójů. Poprvé se lekla, jak mluvil správně, a podruhé, že vlastně dala tomuto mladíkovi do úst mocnou zbraň.

„Řekni mi něco o své vlasti,“ pokračoval, „opravdu jsou tam jen vlci, zubři i medvědi, mokřiny a prales?“ Znovu ji udivil svou informovaností, když přijela do Říma, byl přece ještě dítě. Chtělo se jí jízlivě zasmát, ale potlačila emoce a řekla trochu tišeji: „To všechno tam je, ale nemáme spolu probírat moji zemi, ale tvůj pravopis.“

„Rád bych se o tobě něco víc dozvěděl, máš tajemství, protože tvá tvář nemá pitomoučký výraz zdejších vestálek.“ Elmira se musela dívek zastat: „Jsou to proti mně přece ještě děti, proč ten odsudek?“ Její hlas nabral jinou barvu a Caesarovy oči poteměly. „Mám jedno přání.“

„Mluv!“ řekla přísně. Přistoupil až k ní a zachytil lem její stoly. „Udělej mi to, Elmiro!“

Ucouvla a vyškubla mu látku z ruky. „Co si to dovoluješ? Nejsem nějaká štětka ze Subury, ale galská princezna!“

„Snad bývalá, ne? Kdyby tě ten starý blázen neadoptoval, tak nejsi nic! A opravdu jsi studená jak mramor, říkají to moji přátelé.“

Začala stáčet připravený papyrus, nedívala se na něj, bojovala s urážkou. Nesmím mít tenhle postoj poražené, umiňovala si, pak se narovnala. „Moje srdce hoří stejně jako plamen v krbu Vesty. Ano, jsem Římanka a srdce Říma! Nedotknutelná! Přece víš, co by mne čekalo, smrt v kobce a tebe zbičování, kdyby nás tu někdo chytil. A potom by bohyně potrestala Řím nějakou hroznou událostí, morem nebo požárem, tobě na Římu nezáleží?“

Bez vyzvání se usadil na taburetu z mramoru, poklidně urovnal ucouranou tógu a zavrtal se nenávistně do jejích očí. Uvědomil si svou čitelnost a lehce se usmál. „Ale jdi, velekněžko, osud Říma není v rukou bohů, ale těch, co rozhodují! A že je tu pěkně pokrytecký svinčík, to nevnímáš?“

„Jak to se mnou mluvíš, ty – patricij, vzdělávaný od malička pro kariéru? Jsi ještě mladíček, ale chováš se jako přemoudřelý muž!“

Jeho oči se zúžily a znovu vstal. „No, trochu jsem to přepísk, ale rozhodně jsem se o tobě dozvěděl víc než za celý rok, co sem docházím. Vážím si tě a líbíš se mi, byla to moje příležitost zbavit se panictví s princeznou a zralou ženou, musel jsem to zkusit, nemyslíš?“

„Omluv se!“

„Proč? Aby se bohové nezbláznili?“

Zdálo se jí to nebo ne, v tuhle roční dobu zahřmělo. Ozval se sám velký Jupiter? Jistě to slyšel i Caesar, ale dělal, že ne. Stále se nemohla uklidnit, srdce jí tančilo až na patře úst, a aby toho nebylo málo, slyšela dupot více nohou. Pak se rozletěly dveře, byl v nich Malik a za ním skupina pontifiků uprostřed se Strabingem.

„Kdes byl tak dlouho, Alíku, už jsme skončili, dávno!“

Znovu měla zaškrcený krk nad jeho chováním. Mnohokrát slyšela tohle pojmenování Caesarova otroka, byl pro něj méně než potulný pes. Vadilo jí to, nebyla však správná doba na etiku. „Ještě se uvidíme mnohokrát u nás, ale pamatuj,“ naklonil se blíže k jejímu uchu, „kde není žalobce, není ani soudce!“

Velekněz Strabingus sice poslední Caesarova slova zachytil, ale nechtěl se vyptávat, nebyl čas. „Elmiro, prosím rychle přines své byliny, oleje a kapky, konzul Marius dostal záchvat. Přiběhl za mnou kurýr až do Curie a přerušil naše jednání a spisování. Musím tentokrát s tebou, protože jediná služebná v domě konzula, která mu vždy pomáhala, totiž Gadulah, leží s horečkou na pryčně a brečí. Pospěšme!“

Ve vestibulu čekal židovský mladý otrok Aaniel Asch a okamžitě odvedl velekněze do mužské části domu. Vestálka Elmira popošla do triklinia a prohlédla si stůl. Rozpité číše červeného vína, politý stůl, na míse kousky slaniny a mísa s vodou, plná a nedotčená. Víno určitě neředil, v kylixu na míchání bylo čisté dno.

Přichozí služka Gadulah ukázala na stůl. „Kvůli jeho chlastu se odsud nedostanu! Co mi pomůže, že jsem zápas vyhrála?“

Elmira jí zpražila pohledem a přísně řekla: „Jak to mluvíš o svém pánu, on je přece jediná cesta k tvé budoucnosti, musíš mi pomoct, nachystej odvar z vratiče a pomalu nahřej tyto sáčky s heřmánkem. Dále budu potřebovat malou číšku olivového oleje. Určitě tu někde najdeš nepotřebnou tuniku, natrhej z ní pásy. Přines ještě vinný ocet, voda tu je, jak vidím.“ Gadulah si utřela oči a začala plnit svůj úkol. Elmira ji chvíli pozorovala a viděla, jak je Gadulah poškrábaná a plná modřin, neposlušné ještě vlhké vlasy jí vlály při tom pobíhání.

Podívala se na hladinu bazénu pod atriem a skoro vykřikla. Dívala se na ní ženská tvář, zřejmě Afričanky, a špulila plné rty. Nevěděla, kdo to je, ale jasně slyšela: „Je to tvá zkouška, zachráníš ho, pomohu ti, ještě nepřišel jeho čas. Přinesla jsi vodu z Juturniny studny?“ Elmira se naklonila blíže a přikývla. „Umyj ho celého v té vodě a neodejdi, dokud nebude v pořádku. Tvé postupy znám i ty jsou dobré, hodně štěstí!“ Obraz zmizel a téměř ve stejném okamžiku přišel s vážnou tváří velekněz Strabingus Lago.

„Pošli pro doktora Afrenobia, já víc neudělám, teď je u jeho lůžka paní domu Julia.“

Otrok Aaniel přivedl doktora a ten po prohlédnutí nemocného jen potřásl hlavou. „Je to špatné, musela by se provést rychlá operace, ale na přenos v nosítkách nemůžeme pomyslet, já mu do břicha nevidím, ale nepřežil by to!“ Gadulah nesoucí odvar z vratiče protočila bezmocně oči a sykla, protože si spálila dlaň o mosazný džbán. „Nevezmu si nějaké experimenty na svědomí,“ pokračoval řecký lékař Afrenobius, „modlete se k domácím penátům a bohu Apolónovi. Já se jdu poradit s haruspikem, jaká je prognóza.“ Doktor věda, že nic nezmůže, klidně odešel. Kdyby i něco zkusil a nepovedlo se, dají ho klidně shodit z Tarpejské skály.

Paní Julia chytila Elmiru za stolu a zavyla: „Pomozte mu přece, nemůže být pravda, co řekl ten mastičkář, vidí jen zisk a žádnou zodpovědnost nemá, ať sem raději nechodí!“

Elmira se rozhodla a sebejistě řekla: „Nejsem Apolón – bůh uzdravování, ale udělám vše, co půjde. Mám podmínku. Půjde se mnou velekněz, Gadulah a Aaniel, víc lidí není třeba.“ Paní Julia přikývla a všichni tři vešli ke konzulovi.

Na posteli ležel mohutný muž s hranatým obličejem, silným krkem a huňatým vystouplým obočím. Sténal. Když přišli až k lůžku, přerývavě zahuhlal: „Nějak moc rychle odešel, doktůrek, bude se operovat? Říkal jsem mu, že se řezat nechám, už jsem něco vydržel a vydržím!“ Rád by se heroicky usmál, ale bolest mu to nedovolila.

Elmira jej vzala za ruku a řekla mu do ucha: „Neboj se, konzule, ujmu se tě já, pokud mi to dovolíš, mám tady pomocníky, které znáš, ale uděláš, co ti řeknu, poslechneš mne?“ Gaius Marius se snažil sednout a vyjádřit se, oči mu oživly, když slyšel oslovení konzule, zakládal si na tom, vybojoval si to a proti všem pravidlům jej zvolili senátoři i lidové shromáždění pošesté. Přikývl, že s léčbou souhlasí. Gadulah i Aaniel mu podestlali záda a Elmira mu dala k ústům odvar z vratiče. „Budeš zvracet sám, nebo máme pomáhat?“ zeptala se. Nešlo mu to a tak pomohla dlouhá pera z bažanta. „Tak, a teď číšku olivového oleje, vypít!“ Nahřáté polštářky plněné heřmánkem a pohankovými slupkami zabandážovali za vzájemné pomoci na Mariovo břicho, obtočili mu namočenými octovými pásy zápěstí i kotníky, zatímco velekněz provedl přímluvu k bohům a obkropil lůžko posvátnou vodou. Mladíček Aaniel přinesl vyčištěnou nádobu po zvratcích a postavil jí k nohám lůžka.

„Teď musíš ležet na pravém boku, konzule, nehýbat se a překonávat žízeň, dokážeš to?“ Pohnul hlavou, že rozumí, ale zrak měl zastřený.

Elmira vyzvala velekněze Strabinga k opuštění místnosti. „Otče,“ řekla co nejtišeji, „mohl bys dohlédnout na vestálky, aby se dobře vystřídaly, ke dvěma starším přidej jednu z mladších, moc děkuji!“

„Budeš tady do rána, že? Pochopil jsem, že je konzul ve velmi vážném stavu, proto ten doktor rychle odešel, přežije to Gaius Marius?“

„Chci věřit, že ano, záleží na jeho duši! Kdyby si k tomu ovaru dal alespoň hořčici a víno ředil, já se domnívám, že jeho návyky souvisí více z duší než tělem.“

„Ano, slyším ozvěnu studia Aristotela a Hipokrata, hodně jsi toho načetla, nezbývá než doufat. Já ti věřím! Řekni Gadulah, ať je statečná a nepláče před pacientem. Zařídím a dohlédnu na tvé panny.“ Strabingus odešel a obě ženy bděly až do rána.

Sténání utichlo a pacient dokonce nad ránem usnul. Před rozbřeskem, když Elmira konzula umývala v Juturnině vodě, zeptal se, zda už může pít. „Je mi líto, konzule, dokud se nevymočíš do nádoby zde a já neuslyším kouzelné zachrastění.“

Konzul Marius si olízl rozpraskané rty a díval se nevraživě, měl pocit, že když je nebezpečí pryč a on se nesmí napít ve vlastním domě, měla by ho tahle bledule přestat sekýrovat. Z rohu místnosti na ni hleděly oči Gadulah, úzké z vyčerpání a nevyspání. Uplynula další hodina a pán domu konečně udělal to, nač Elmira čekala. Dno nádoby pěkně zachrastilo pískem ze žlučovodu a Elmira se lehce usmívala, když výměšek předávala Aanielovi.

„Teď musíš, konzule, odpočívat, nic nezdvíhat a zásadně nejíst. V poledne můžeš pít pouze vodu, kterou jsem donesla, ale vlažnou. Musíš celý den polehávat a já se přijdu večer přesvědčit, že jsi vše dělal správně. Bude na tebe dohlížet Gadulah a Aaniel. Teprve pak ti dovolím sníst nemastnou a nesladkou ovesnou kaši. Nashledanou, konzule!“ Usmála se, chtěla přesvědčit prvního občana Říma, že bude vše v pořádku, a prošla do triklinia. Ať si myslel, co chtěl, v pořádku nebylo nic, ani ten neuklizený a politý stůl, netečná manželka, vyděšená Gadulah, chichotající se služka a otrok v kuchyni i právě přicházející doktor Afrenobius, který hned tajemně řekl paní domu, že věštba dopadla špatně.

Před dveřmi domu seděl na bobku Aaniel, mokré oči a sekal hůlkou na psy do písku předdveří. „Řekni mi, kdo tady včera s pánem byl, že se tak zřídil?“

„Hned, jak odešla Gadulah, přišli nějací vysloužilci, potom mlynář a pomocník, kurýr přinesl z přístavu list, prý zprávy z Atén. Musel jsem jít ven a potom mne pán zavolal a já nosil víno a maso a...“

„Děkuji, o našem rozhovoru nikomu nepovím, je mi konzula Maria líto, že tak trpí. Až si vzpomeneš na nějaká jména těch, co u vás skládali dopolední hold, pošeptej mi to, někde beze svědků, ano?“ Aaniel přikývl a seděl dál, nic neobvyklého, někteří otroci bývali ke dveřím přivázáni, mezi jejich povinnosti patřilo hlídat a odhánět všechny a vše, co nepatřilo k domácnosti.

Když se Elmira vrátila do Domu vestálek, byly již mladší dívky v chrámu a ty, co sloužily v noci, spaly. Pouze služka starající se o prádlo si stěžovala, že nechaly své ucourané stoly rozházené po postelích a u snídaně zase dělaly rošťárny nad jídlem. To jim mohu odpustit, pomyslela si Elmira, ale umínila si, že jim vyhubuje již z pozice své funkce, aby to příště nedopadlo hůř. Ať jsou to kohokoliv dcery, pořádek musí být! Nešel jí do hlavy ten strašný záchvat konzula Maria, musel jej někdo pěkně rozčílit a o to víc pak pil. Chodívala k němu tak jedenkrát týdně již celý rok, přikládala ruce a dávala dietní rady, copak mu na životě vůbec nezáleží? Má přece vše, majetek, postavení, úctu svých vysloužilců a převážné většiny senátorů. A kdo byla ta žena v zrcadle vody v jejich domě? Podivné! Bylo to poprvé v jejím životě, kdy měla takové zjevení, o to více byla znepokojena. Proč byl jejich mladý otrok tak vyděšený, když se začala vyptávat? Cítila se unavená a spát může až odpoledne, protože bude s dívkami sloužit do rána.

Vstoupila do zadní části zastřešené a obehnané zdí, aby ze sebe smyla všechno rozčilení i prach Říma. Via Sacra byla špinavá, prašná i zdroj nákaz. Dbát o hygienu bylo denní nutností, nebývala nemocná a dívky též ne, protože nikdo jiný sloužit Vestině krbu nemohl. Ve třech bazénech napuštěných vodou z Juturniny studny byla voda studená a vlažná a ještě jeden malý bazének ukrytý pod podlahou domu sloužil k rituální očistě. Byla otužilá, s chladivou vodou si rozuměla, vždyť v její domovině ani jinou nemívali, ponořila se a ošlehávala větvičkami rozmarýnu a meduňky, odešel strach i lítost nad svou vlastní nedostatečností. Co se stane, až její otec zemře a bude zvolen nový Pontifex Maximus? Strabingus byl solí v očích všem patricijům, vždyť on byl jen vysloužilec a syn farmáře. Nad poledním jídlem z prosa a vodnice si umínila, že na takové myšlenky bude času dost, až se osud naplní.

Po poledni přišel otrok Aanius a přinesl medové koláčky od paní Julie, prý za to skvělé léčení. Viděl, že je Elmira v předsálí sama a tak napůl vystrašeně a tajemně řekl: „Víš, ctěná Vesto, na něco jsem si vzpomněl. Když přinesl kurýr tu depeši, za pár minut se můj pán hrozně rozčílil a řval vzteky. Nebylo to z vína, ještě ho všichni vypili málo, ale křičel: ‚...ten zkurvysyn, hraje si na vládce a mě by nejraděj vykopnul ze senátu!‘ Netušil jsem, koho tím myslel, ale vzápětí se v nosítkách nechala odnést paní Julie k Caesarům, stejně tam byla poslední dobou moc často. Dva vojáci odešli, jednoho znám, chodí lichotit Gadulah, byl to setník Quintus Appia Vero. Pak pili všichni, kteří u něj seděli na stibadiu, a nakonec dostal záchvat a vyhnal je všechny. Víc nevím.“

„Děkuji ti, doufám, že umíš mlčet, vždycky můžeš říct, žes hlídal dveře nebo něco umýval v zahradě, ne?“ Zamrkal a odešel. Během krátké doby klepadlo u dveří oznámilo dalšího příchozího, byl to Malik a přinesl čerstvou zeleninu. Zvláštní, pomyslela si, poslední dobou změnily jeho oči barvu a čistotu.

„Děkuji Caesarově rodině,“ řekla Elmira a ohnula se pro koš. Uviděla krev na Malikově noze, která mu tekla přes sandál. „Podívám se ti na to a ošetřím tě.“ Malik se trochu ošíval, ale pak se snažil botu sundat. Zasyčel bolestí. Přes podrážku trčel hřebík, asi z vozu trhovce, Via Sacra nikdy nebyla příliš uklizená. Elmira hřebík vytáhla kleštičkami na nehty a podivila se, že má Malik na chodidle jakési černé čáry, nebyly to však čáry, leč písmeno M. Vyčistila ránu ořechovým odvarem a přiložila náplast z řebříčkové masti. „Odkdy tohle máš na chodidle,“ zeptala se.

Trochu zrudl: „Odmalička prý, to mi řekla Gadulah, písmeno mi vytetovala moje matka.“

„Kde je tvoje matka teď?“

„Umřela, ještě když jsem byl batole, vůbec si na ni nevzpomínám.“

„A Gadulah o tvé matce něco ví, znala ji?“

„Určitě ano, jak by jinak mohla mluvit o té značce?“ Když jsem se jí vyptával, řekla jen, že byla hodná a milá, ale víc mi nechtěla prozradit, prý je to tak pro mne lepší.“

„Dobře, Maliku, nebudu tě přivádět do rozpaků, ještě jednou děkuji, ať vše zvládneš ke spokojenosti hostů.“

Velekněžka Elmira zkontrolovala chod domu a přikázala dívkám, aby provedly očistu a přípravu na večerní službu, služkám pak dala přísný zákaz jejího vyrušování – vždyť nespala celou předchozí noc a kdoví, jaká bude služba v noci. Lehla si na jednoduchou postel na vysokých nohách a přikryla se vlněnou houní. Spánek přišel ihned. Spala neklidně, čím dál více povinností v posledních dnech ji tížilo, ještě více otázky, které si kladla. Zdál se jí sen, ve kterém přišla znovu ona žena z hladiny bazénku v atriu Mariů. Její tmavé a hluboké oči se do ní zavrtávaly, cítila její bolest i smutek.

„Dávej na Malika pozor, jako jsem to až dosud dělala já, až bude dospělý, už nebudu smět.“ „Jsi jeho matka?“ ptala se ve snu Elmira. „A kdo je jeho otec? Ten mu nemůže pomáhat?“

„Vše, co nevíš, ti mohou říci živí, pokud budou stateční. Nedovol, aby mu ubližovali, jako to dělali doteď! Můžeš to zařídit, máš přece moc!“ Potom obraz zmizel a Elmira se probudila.

Začínalo se šeřit a většina římských rodin večeřela. Zde se musela ona i vestálky přizpůsobit jinému režimu jídla, aby se dobře střídaly ve službě. Nebylo zvykem u ostatních občanů, aby obědvali více než paštikou namazaný chléb, dokonce bylo zakázáno prodávat v krčmách vařené maso. Zákaz se ale příliš nedodržoval. Honosné večerní jídlo se dodržovalo u těch bohatých, ale chudí se živili, jak šel den a jak štědří byli jejich patroni. Večeře u Mariů byla pro něj dnes skrovná, ne tak pro hosty, za stolem seděl konzul a jeho veteráni, kteří mu v boji byli nejodanější, mezi nimi i setník Quintus Appia Vero. Otrok Aanius napínal uši, seč mohl, přinesl jídlo, dolil stříbrné poháry, ale neslyšel víc než slovo ‚sňatek‘ a ‚musíš ji zkrotit‘. Domyslel si, že se jedná o Gadulah, pán měl svůj plán a nehodlal z něj ustoupit.

„Raději mi nic neříkejte,“ prohlásil konzul Marius, když se dozvěděl o senátorech dříve mu nakloněných, kteří najednou mleli o nutnosti posílení vážnosti senátu, nebo jak k nelibosti horní vrstvy vykřikují všichni otrhanci Říma, že někdo ukládá o jeho život. A také ho štvalo, že jeho manželka Julie je dnes opět u Caesarů. Zase se šlechtila celý den, jako by bylo představení v cirku. Od svých zvědů věděl, že senátoři zasedají, a tak poslal po jednom z vysloužilců list konzulovi Cinnovi, prétoru Carreniovi a cenzoru Marcusi Antiu Cepovi, aby přijali pozvání k prodloužené večeři a vzali s sebou úřední pergamen, též nachystanou propouštěcí listinu pro Gadulah. Všichni tři se jen vlídně pousmáli a kurýrovi sdělili, že určitě přijdou ještě v prvé hodině noční (17h.), věděli, že Marius moc rád a dobře jí, bylo se na co těšit.

Jakmile nastal soumrak, byla Curie uzavřena a senátoři se rozcházeli ke svým nosičům s liktory, ti nejmladší a bez funkcí museli domů pěšky doprovázeni otroky. Všude bylo ještě spoustu čumilů, kteří neměli co na práci, protože je svými příděly obilí a oleje živila státní pokladna Říma. Mezi prvními se nasoukal do svých nosítek konzul Cornelius Cinna a před jeho nosiči se seřadilo dvanáct liktorů se svazky prutů a vetknutou sekerou, za nimi jeho klienti. Za ním pak se svými dvěma liktory prétor Vibius Carrenius a jako poslední se vykulil cenzor Marcus Antius Cepa, jehož přídomek jej vystihoval naprosto přesně, byl totiž kulatý jako velká cibule. Tím, že se mohl přiřadit k honosnému průvodu za konzulem, jej trochu hřálo, neboť jeho funkce byla jen velmi čestná, na liktory neměl ze zákona nárok. Tušil dobře, že kdyby šel do Mariovy vily sám, sklízel by mnoho urážlivých výkřiků od obchodníků Říma, vždyť byl schopen sepsat do jejich majetku i prašivou kočku, jen aby mohl vyměřit vyšší daň. Tušil, proč všichni tři míří na Aventin k Mariovi, jen jej užíralo, jak málo si občané váží jeho úřadu. Bez peněz poplatníků a jeho piplavé práce by dostali každý měsíc možná jednu smradlavou vysušenou tresku. Přitom nebyl počítán k nejvyšší honoraci města. V senátu dřepěl v zadních řadách a o jeho názor nikdo nestál, dokud byly peníze v pokladně.

Konečně jim uctivě otevřel mladý otrok Aaniel a všichni vešli do atria villy. A zase vrhal obdivné pohledy do výklenků s bustami předků konzula Maria pouze cenzor. Tohle doma neměli, alespoň ne v pozlacených vitrinách, ani půlsloupy kolem vestibulu s girlandami květin a akantovým listovím vytesaných z mramoru. Zato konzul Cinna si vybavení nevšímal, dobře to tady znal, závidět opravdu nemusel, a z provinčního města přišlý Carrenius to považoval za zbytečnou okázalost.

Přišla je přivítat paní Julia, kývla na Gadulah, ať nosí do triclinia vše, co s dalšími služebnými uvařily, a omluvila chotě, že je nevítá on, leží, a musí pro něj do ložnice. Ani nedořekla a po schodech prvého patra scházel konzul Marius, šedivý ve tváři s nuceným úsměvem, dobře svou ženu slyšel a cítil se ponížen před hosty. On, mlátička všech barbarů, skalnatý útes svalstva, před nímž se všichni nepřátelé třásli. Poručil manželce, aby pohostila v zadní jídelně pro služebnictvo i liktory a nosiče, a sám si sedl vedle Cinny.

„Tak jak se vede, starý brachu?“ zahlaholil, „jak to šlo v Curii?“ Hosté se po sobě podívali a trochu znejistěli. Nikdo nechtěl mluvit před tím druhým – a už vůbec ne o návrzích předsedy senátu na nového konzula, ani o tom že nejvíce návrhů přicházelo z řad patriciů, nobility, která – ač měla být zastupována Cinnou – se cítila jeho přátelstvím s Mariem zrazena. Přidal se k plebejům a zradil Sullu, sotva ten odvedl legie proti Mithridatovi.

„Přinesli jste propouštěcí listinu pro mou služku Gadulah?“ Přikývli a lépe se rozvalili na lehátkách, jakmile Marius listinu podepsal. „Bylo schváleno pro tuto ženu i udělení římského občanství, aby se mohla provdat za mého vysloužilce Quinta Appia Vera?“ Kývali jak žíznivé muly, protože paní Julia právě přinesla rožněné skopové a Gadulah vařenou zeleninu, fazolky, vodnici a oranžově svítící mrkvičky posypané koprem. Pán domu dostal talířek nemaštěné kaše z cizrny a pohár převařené vody. Aanius přinesl kylix na míchání vína, stříbrné poháry a červené víno z Capuy, nová služebná Dimitria přinesla obří džbán pitné vody. Jakmile se paní domu vzdálila, mrkl Marius na Aania a ten rychle vylil vodu z jeho poháru a nalil víno. Pána znal a nebylo radno mu odporovat, teď musel běžet rychle na Via Sacra ke krčmáři Votubriovi, kde se při nejlevnějším víně a připáleném mase shromažďovali umělci, a přivést dvě tanečnice, hlavně však pištce z Kylikie, který hrál jako sám Faun, takže lidem tekly slzy nebo nohy samy tančily. Jakmile paní domu uslyšela píšťalu, proplula z portiku do ženské části domu, vzala si přes ramena plášť, požádala nosiče o službu a poněkud ovíněnému Mariovi oznámila, že jde k Caesarům. Měla vztek a chuť říct mu, co si myslí o jeho léčbě a při tom si všimla úplně otevřených zaslintaných úst cenzora, který jako kobra sledoval vlnící se těla tanečnic Kyry a Foteiny, a zasmála se. Prétor měl mentorsky stažené koutky rtů a skelný pohled, konzulové na sebe mrkali, oba totiž dívky dobře znali a bavili se pohoršeností domácí paní.