Do nebíčka…, do peklíčka…?

aneb

pohádky pro dospělé

Jaromíra Slezáková

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2015 by Jaromíra Slezáková

Copyright© 2015 Cover by Jaromíra Slezáková

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-207-0 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-208-7 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-209-4 (PDF na CD)

Obsah

Zn. „Prodám duši.“

Brácho, dík!

Sestra Klára

Nesnáším ji.

Woodoo

Lovec ozvěn

Rok 2222

Prolog.

Intermezzo I.

Intermezzo II.

Intermezzo III.

Doslov:

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Zn. „Prodám duši.“

Jdu ke dnu a bude to prý trvat ještě asi pět let − to mi s úsměvem sdělila astroložka. Připadal jsem si jako v jiné sféře, když kolem mých uší létaly všechny ty kvadráty, trigony a opozice opepřené nevlídným pohledem Černé luny. Už jsem na tom tak psychicky bídně, že vyhazuji peníze za návštěvy kartářek, astrologů i jasnovidců. Jejich předpovědi se neshodují téměř v ničem až na to, že si mne vzal k výuce Saturn.

„Je to hodně přísný učitel, nic vám neodpustí, ale vy na to máte, jste silná osobnost a krizi překonáte,“ řekla astroložka.

Já zaplatil a s citrónovým úsměvem odešel. Teprve venku před domem té vědmy mi došlo, že to byla polovina mé poslední tisícovky.

Je patnáctý den měsíce března, zbývá mi tedy ještě jednou tolik do konce, abych něco podnikl. Samozřejmě něco velkého. Budu totiž nezaměstnaný. Můj docela pěkně vyhřátý flek kontrolora kvality byl zrušen. Od příštího měsíce za mne nastoupí počítač spojený s dopravníkem různými čidly, uchopovadly, měřidly a lasery. Ač jsem statný a zdravý čtyřicátník, už mne pan šéf – jinak zvaný Bobas – nepotřebuje. Punktum! Je mi to líto, protože jsem s ním vypil hodně drinků a zažil ledajakou levotu. „Inu, panská láska po zajících skáče,“ říkával můj dědek, který své průpovídky nad nepravostmi lidu většinou doprovodil řádným odplivnutím. Co ten by mi teď asi poradil, kdyby žil?

Ve zbývajících pracovních dnech telefonuji všem svým známým, přátelům a přátelům přátel. Je to samé „…možná, co kdyby, ještě by se mohlo…“ úhrnem však nic. Místa nejsou! To bude pěkný průšvih – z čeho budu platit alimenty? Je tomu asi rok, co jsem se rozvedl. Obě moje děti jsou již plnoleté, obě však studují a hodlají studovat až do šestadvaceti. Zákon v této zemi je tedy na jejich straně. Mám, nebo spíše měl jsem velmi slušný plat, manželka však dopřávala dětičkám tolik, že před výplatou nebylo ani na slušný oběd. Nebyla ani dobrá hospodyně a o sexu jsem si mohl nechat zdát. Proč jsem se tedy oženil? Dnes už těžko přiznávám sám sobě, že ta její namyšlenost mi tenkrát připadala zvláštně přitažlivá, byl jsem zamilovaný, však to znáte.

Zkrátka, jednoho dne jsem se rozvedl, odešel na svobodárnu a našel si mladou milenku. Na vyšívané záclony, zlacené hrnečky a všechny další atributy spořádaného manželství jsem rychle zapomněl. Tohle všechno se děje milionům mužů, to ano, ale nejsou pomalu ze dne na den vyhozeni z práce. Stále si kladu banální otázky, z čeho budu platit ty alimenty, byt a stravu?

Volám na různé inzeráty a vemlouvavě slibuji hory i doly. Slyším téměř stejnou řeč:

„Umíte anglicky, německy nebo italsky? Ne? Ehmm, škoda! Ovládáte PC?“

„Bohužel, prozatím jsem veškerou agendu kontrol psal na psacím stroji a ručně.“

„Dvakrát škoda, litujeme, ale nemůžeme vás přijmout. Udělejte si kurz a zavolejte znovu, ano?“

Vidím shovívavě zlomyslný úsměv referentky i přes telefon a začínám zuřit. Po zuřivosti následuje sebelítost a pocity bezmoci. Bez ohledu na mé emoce hodiny míjí. S nechutí demontuji svůj stůl, uklízím pracoviště, aby sem mohli postavit ty super mašiny. Kdykoliv šéf někam odjede, snažím se dostat k telefonu nebo alespoň probírat inzertní noviny. Pořád nic!

Zdi mého svobodného ubytování nějak šednou a mají divný odér, milenka by se ráda stala manželkou a mně začíná pomalu tuhnout dříve stále nasazený úsměv. Kolegové, jež tu zůstanou, mne sledují s úkosem a najednou mi jejich dřívější šuškání důvěrností připadá jako posměch.

Dny se převracejí rychleji než sláma pod kombajnem a už je tu poslední den mého patnáctiletého působení ve firmě. Skoro nevnímám, co se kolem mne děje. Šéf Bohumil alias Bobas se žoviálně rozloučí, kolegové slibují pomoc, kdybych něco potřeboval, a účetní mne se zápočtovým listem nasměruje k Úřadu práce, je to pitomá ukolébavka na odchodnou.

Naposledy procházím halou až k místnůstkám, kdybych byl mladší, asi bych připsal na stěnu Bobas je ku…, ale nestojí mi za to. Jdu zpět, beru tašku s osobními věcmi, dózu na kávu věnovanou Bobasem hodím v jeho kanceláři do koše, darmo by mi připomínala staré časy. Safra, kafe! Musím se cestou zastavit v supermarketu.

Jsem rozčilený, to jo, ale chytá mne šibeniční humor, když odepínám vozík. Vždyť to není ani vozík, ale vůz, ne-li řebřiňák. Hernajs, zase vidím svého dědka a uchechtávám se. Vjíždím hrdě řebřiňákem do supermarketu pro jedno minikafe. Jedu jako hrabě, dnes mám totiž času dost. Hned za závorou útočí na mé smysly stovky laskomin, hodím jeden perníček do koše a nutím se rychleji projet uličkou k oddělení kávy. Jeminkote, tohle je přímo bulvár, uhýbám vozíkům navršeným pěkně na kopeček a dumám, jak tohle všechno může někdo sníst. V mé peněžence je bohužel poslední dvoustovka. To je mizérie! Vhodím do bezedné tlamy vozu balíček kávy a při tom sleduji starší dámu s výrazem lačného supa, jak se přehrabuje v regálu s bonboniérami. Nedalo se přehlédnout vášnivé zablýsknutí v jejích očích, když uchopila zlatý obal ve tvaru srdce. Ano, znám to z reklamy – jsou to mandlové špičky s vaječným koňakem. No jo, to je něco pro ženské.

Vlastně, to by bylo něco pro Emu! Ema je moje nynější milá. Tak dlouho jsem jí nic nedal, říkám si a nadšeně zírám na zlaté srdce – 120 korun? To nemůžu! Okamžitě mi hlavou proběhne film z mládí a mozek provede dvakrát filmový střih. Když mi bylo osm a patnáct let. Že bych to ukradl? Určitě se otřesete odporem, tenkrát to byl pro nás puberťácký majstrštyk a ne zlodějna. Byli jsme borci, nechytili nás! Mnohokrát potom se mi chtělo jen tak ze sportu tenhle kousek zopakovat, ale nikdy to nebylo kvůli penězům, fakt! Až dnes. Následuje moje rychlá akce. Přejedu k protějšímu regálu, rozepnu si bundu a obhlédnu nenápadně terén. Kolem „mého“ regálu nikdo nehlídá. Jakoby si vybírám těstoviny, opravdu jedny dám do vozu a potom přejedu rychle naproti. Shodím pár oplatků z regálu na zem, rovnám je zpět, ale až potom, co se zlaté srdce octne ve vnitřní kapse bundy. Kvůli lomozu, který jsem způsobil, přichází jedna z hlídajících prodavaček, já se omlouvám a jedu k pokladně. Cestou zapnu bundu a zaplatím. Vše jde hladce. Jsem ohnutý nad vozíkem a hodlám zboží přeložit do igelitky, když na mé rameno dopadne pádná ruka.

„Občane, pojďte se mnou do kanceláře!“

Hrne se mi krev do obličeje, v zátylku mi vyrostla zmrzlá houba. Jedno vím ve zlomku vteřiny, vést hlasitou obhajobu je zbytečné. To bude ostuda! Než se narovnám, uběhne podle vnitřní časomíry asi sto let. Z obličeje naproti svítí zuby, to nedává smysl, chvíli mi trvá, než zjistím, že se na mne směje někdo, koho znám. To je přece Tonda. Tonda Paleček. No to je teda fór! Právě s tímhle spolužákem jsme kradli v sámoškách. Jdu za ním do kanceláře, představí mne šéfovi a je mi nabídnuta káva. Toník mne líčí jako kdovíjakého experta, stydím se, fakt nevím, proč to dělá, asi mi chce pomoct z průšvihu. Za další hodinku je mnohé vysvětleno. Zdejší šéf je dobrý známý, Tonda mu delší dobu dodává všelijaká műsli, ovesné vločky a různé zrní, které sám pěstuje i míchá a balí.

„Co jsi zaražený jako skoba do zdi?“

Dostávám od Tondy přátelskou herdu do zad.

„Pojďme jinam, Pepíku! Tady je už doúřadováno, že Vašku?“

Velký manažer supermarketu Vašek kývá souhlasně a my opouštíme stanoviště. Venku mne kamarád vede k naleštěnému skříňovému Fordu.

„Tak jak se pořád máš, ty pardále? A co Maruš?“

„Víš, Toníku, jsem moc rád, že jsme se potkali…“ snažím se Tondu přerušit, „ale zrovna nejsem v balíku, abych mohl sedět někde v restauraci.“

Tonda se malinko zachmuří. „Když jsem řekl pojďme, znamenalo to, že tě zvu, ne?“

Jedu s ním jako ovce do nejbližší hospody. Tonda si dá kolu a mně poručí bechera.

„Neseď pořád jako zmoklý holub a řekni mi konečně něco o sobě a rodince.“

Ošívám se, ale po dalším becheru vyvedu jazyk z vězení a melu a melu. Za půl hodiny je Tonda zpraven o všech mých ujmách. Snaží se tvářit vesele, jinak ho ani neznám, ale potom prohlásí zcela vážně: „Vezmi to, jak to leží a běží. Budeš brát podporu, chodit do kurzů, vyřídíš si odklad placení alimentů, vše se dá vyřešit. Zvu tě k nám na svatou Annu, to bude u nás pouť, snad si to ještě pamatuješ, to si nikdy nedáme ujít. Moje Anča bude mít radost, však ji znáš, je to pořád ta trochu hubatá, ale moc hodná holka, jako když jsi ji znal zamlada.“ Další becher na stole, mně se už plete jazyk, všechno mi připadá úplně snadné. „Jo, a přijeď aspoň o tři dny dřív, aby to mělo smysl, stejně jsi u nás nebyl, co staříci umřeli, že? Uděláme si takový týdenní sraz po dvaceti letech, ne?“ Tonda zaplatí a já poděkuji. Pořád však nemám vysvětleno, proč mi ta bonboška prošla, obzvláště když jsem viděl v kanceláři všechny ty monitory kamer. Že by štěstí?

Na svobodárně na mne čeká Ema, něco kuchtí, a když jí to zlaté srdce předávám, je velmi překvapená. „Copak, copak, že si to u mne tak žehlíš, určitě si něco spáchal, že?“ vyzvídá Ema a v očích jí svítí světlušky. Do duše mi zajedou ostny svědomí, podobá se propíchnutému míči.

„V pondělí do práce nejdu, už mne Bobas hodil přes palubu,“ přiznávám nerad to, co by za čas stejně prasklo.

„No, nezávidím ti. Jen mi není jasné, jak ocení tuhle zprávu tvoje dětičky.“ Tato Emina jízlivost mne připraví o poslední špetku becherovkového opojení. K večeři je guláš, ten já rád. Emě to však oplatím v posteli tak, že nejsem ničeho schopen. Neměla to říkat, ví přece, jak jsem citlivý. Je to poprvé v mém životě, že mne jindy hrdě a vznešeně stojící úd nechal na holičkách. Nejsem chlap! Nejsem chlap, vyje na mne stále dokola moje druhé já. Nemám práci, nemám prachy a nejsem chlap!

Týdny přímo odkapávají do neviditelného odpadu a já už prošel vším. Úřadem práce, lékařskou ambulancí sexuologa, sociální péčí, ale moje trýzeň neodchází. Ohýnky naděje na nové místo plápolají a drží mne při životě ještě tak do dalšího telefonátu. Zase nic! Mou zdeptanou mysl nemůže ukonejšit ani jaro rozprostřené v každém lupínku a kvítečku. Dokonce ani láhev ostrého moku postávající trvale u nohy mé postele. Vadí mi dotazy známých i sousedů, zda je již vše v pořádku, raději nikam nechodím.

Vztah mezi mnou a Emou od onoho selhání skomírá. Snaží se mi pomoct, to jo, ale já si raději vymýšlím různé infekce, abych jí odradil od návštěvy mého vlčího pelechu. Například dnes mám průjem, zatímco ona se snaží na umyvárně přeprat mé ponožky a slipy, já sedím na WC a čtu si. Potom naříkám nad bolestivým průběhem tak dlouho, až to Ema nevydrží a raději odejde ke svým prarodičům, kde bydlí. Myslela si, chudinka, že jsem kdovíco, a jak našetřím u Bobase na nový byteček. Houby! Když jsme někam vyrazili, platil jsem jako gróf a v posteli jsem byl fakt dobrý. Tomu už je konec. Nemám trvale ani vindru. Podpora se po všech poplatcích rozplyne jako kouř a potom se snažím půjčit si od kámošů. Jejich „slitovné“, jak tomu říkám, musím na začátku měsíce zase vrátit a tak to jde pořád dokola.

A čas frčí. Můj čas odjezdu k Palečkovým se přibližuje. Dnes je neděle, Emička přišla hned po ránu, prý rozloučit se, ale tváří se nějak divně. Bóže, ta holka má dnes oči – úplné světlomety! Jakýsi zářný jas, který jsem u ní nikdy dříve neviděl. Uvaří mi nedělní oběd, což je řízek velikosti sloního ucha a bramborovou kaše s okurčičkou, až se nacpeme, vytáhne lahvinku červeného. Když jí podám sklenku, zamilovaně na mne zamrká, a když řeknu „Na zdraví!“ odpoví mi „Na zdraví nás třech!“ Ne, nepřeslechl jsem se, mrazení kolem svěrače znamená další průšvih. Zatímco ona mi tuto novinu sděluje s nebeským úsměvem Panny Marie, já mám co dělat, abych se nestal Herodesem. Snažím se ovládnout, ale třese se mi ruka, nejraději bych tu skleničku i s lahví vyhodil z okna.

„To je ale překvapení,“ zamrčím a vzpomenu si na to, jak mi poslední tři měsíce sex nešel.

„Ty nejsi rád, že?“ ptá se zbytečně Emička s krůpějí v koutku oka.

Musím ji uchlácholit, jen žádné rozbroje a scény, ano, jsem zodpovědný, ale jaksi přehlédla, že jsem „švorc“. Vzhledem k tomu, že se za chvíli budu balit na cestu, poděkuji za oběd, o všem si promluvíme za týden. „Teď jdi, prosím tě, domů, nějak mne od rána pobolívá zub a momentálně trochu víc.“ Když Ema uraženě odejde, přemílám to „radostné“ sdělení a uvědomuji si, co mne čeká, pokud se s ní ožením. Moje dospělé děti se budou muset trochu ve svých výdajích uskrovnit, bývalá se zachechtá a já budu poslouchat celé noci toho pokakánka. Brr! Hrůza!

Dopíjím láhev, zaháním všechna co když a skládám do cestovní kabely své mužské minimum. Přece nepojedu s kufrem, ne? Natáhnu oba budíky a jdu spát. Když ještě o půlnoci civím do stropu, vím, že spát už nemá cenu. Před mým vnitřním zrakem běží tentýž film, nic k popukání. Asi jsem přece zadřímal, řvoucí budíky mne nutí vstát. Spěchám a motám se, žaludek až v krku, jíst nemohu, je mi špatně. Tentokrát doopravdy.

Konečně sedím ve vlaku. Jedu a vzpomínám. Netrpělivost srdce tiším občasným hovorem se spolucestujícím mužem, je dobré, že se neznáme, můžeme leccos na sebe prozradit, upustit trochu emoční páry, vždyť se už vícekrát nepotkáme. Ano, tenhle výlet je srdeční záležitostí. Každý rok jsem si sliboval, jak se tam vrátím, ale vždy bylo něco důležitějšího než místo, kde mne čeká pouze hrob prarodičů na hřbitově a špetka vzpomínek na mládí. Taková sentimentalita je pro normální život nepoužitelná. Teď, když nejsem vázán… co to kecám… co Ema? Rychle odeženu vtíravou myšlenku a věnuji se ubíhající krajině v okně. Ten vlak je jako život sám, sedíme v něm nebo stojíme, co je kolem, neprožíváme, řítíme se ke svému cíli a potom…? Fuj! Metronom kolejnic klepe svým uspávacím tempem, já však mám pocit nevysvětlitelného strachu. Představte si, já se tam vrátit bojím! Musím přestoupit na autobus, čeká mne ještě posledních dvanáct kilometrů. Nápor na emoce je teď už značný, tvářím se však vyrovnaně.

„Chlapoduby!“ vykloní se na mne řidič od volantu a kývne, to abych nepřejel. Skoro nemohu poznat jediný dům. Všechno je jiné, i ten kachní rybníček zarostl k nepoznání, snad v něm ani voda není. Také bývalá usedlost Palečkovic, dříve hodně opotřebovaná, je notně vyšperkovaná oranžovou fasádou a obíleným žudrem. Dva různobarevní vořeši se mne snaží odehnat, vybíhající Anča naopak přivítat.

„Nebojte se, oni vás nekousnou, pojďte dál, už na vás čekám, ale znáte to, je frmol, Tonda je v kanceláři, ten přijede až na oběd,“ klokotá Anča a já jsem v rozpacích.

Když sedím v sednici u pravé zrnkové, ohradím se: „Dyť mi, Aničko, nevykej, přece mne znáš, jsem pořád ten stejný Pepík Hromků, ne?“

Upejpavě se na mě zaculí, když jí podávám tu předrahou bonboniéru.

„Co blázníš, Pepíku, to nemuselo bejt, nejsem žádná honóra, hele, já dovařím oběd a ty se nějak zabav, jako doma... jako doma!“

Vytáhnu z police starý časopis, listuji, ale stejně nemohu číst, doléhá na mne únava z cesty a nedospané noci. Dívám se stylovým okénkem na náves a zamží se mi zrak. Z klimbání mne vytrhne Tondovo halekání a vtipkování s Ančou. Srdečně mne vítá a zve k obědu. Jíme mlčky, tak nadýchané knedlíky Ema opravdu neumí, moje poděkování kuchařce je samá kudrlinka a Anča je v sedmém nebi. Tonda se hodlá pochlubit a tak s ním jedu do kanceláře bývalého JZD. Dvůr je dost neuklizený, zato kancelář je opravdovou vizitkou manažera.

„Bětuš, postarej se o mého hosta, já musím odjet za chlapama nad álej, mají tam ňáký průser s technikou, to je furt,“ omluvně se na mne tváří Tonda. „Něco mi v restitucích vrátili, pole i techniku namísto dobytka, ale stojí to za hovno. Promiň, Bětuš!“

Bětuš je pohledná rusovláska, sekretářka, účetní i výplatní. Nalije mi domácí kalvádos a nasype krekry na tácek. Potom sedí u počítače. Když se dostatečně informuji o Tondově podnikání a proběhnu se i výrobnami statku, začínám se v kanceláři nudit. Bětuška obsluhuje počítač, fax i telefon naprosto bravurně. Dívám se jí přes rameno do monitoru, vyptávám se, technika mne zaujala. Bětuš surfuje ve chvílích volna i na jiných stránkách, než je Prodej – nákup. Jsem nadšen, je to tak snadné, kdybych to neviděl na vlastní oči, nevěřil bych.

Tonda je stále v nedohlednu a já v tuto chvíli ještě netuším, že tomu tak bude celý týden. Naštěstí je velmi pěkné, leč větrné počasí, a tak se projdu kolem návsi. U bývalého domu mých prarodičů jsem dosud nebyl, už dávno nám nepatří. Stále mne ovládá podivný pocit, kdykoliv si na ty zdi jen vzpomenu. Ani na hřbitov se mi nechce jít, nevím, co to se mnou je. I nadále se stravuji u Palečků, dny však trávím v kanclíku s Bětuškou. Nějak jsme si padli do oka, jsme docela dobří přátelé. Já už umím pustit počítač i internet. Baví mě to!

Dnes je čtvrtek a já mizerně spal, neodbytně se hlásí problém s Emičkou. Svědomí je mrcha! Také dnes po dobrém bramboráčku k večeři usnout nemohu. Asi se hlásí přetížený žlučník. Je půlnoc a já chodím od postele k okénku, venku vyjí psi, nepomůže počítání oveček. Po rozhodnutí, že si budu číst, se mi vnutil hřbet knihy s nápisem „Patnáct stupňů k blahobytu“, a tak čtu: „Také si myslíte, že každá ušetřená koruna vám k blahobytu pomůže, protože u ní blahobyt začíná?“ Takhle nějak zní úvodní kapitola a já souhlasně pokyvuji. „Chyba!“ čtu dále, „…právě tohle vás od blahobytu totálně vzdaluje. „Než se v dalších řádcích přesvědčím, že jsem největší osel na světě, začínají se mi klížit oči. Když ještě zahlédnu větu, jak mám být naopak velkorysý, zavoní mi papír té knížky a to je můj poslední vjem. Vstoupím do říše snů. Překonávám nějaké mokré hradby z větví, dostávám se k rozbouřenému potoku, na druhé straně pobíhá plačící dítě, zoufale mu chci pomoci. Když konečně naleznu vhodně dlouhé bidlo a vstoupím do vody, ó hrůzo, je tu příliš hluboko, odnáší mne proud, ledová a špinavá voda svírá mou hruď, jsem tažen a úplně bezmocný, najednou vidím, že jsem nad vodopádem, křičím. Řvu! A budím se.

„Vidím, že jsi cvičil celou noc,“ řekne u snídaně Anča.

„Jak to myslíš?“ ptám se rozmrzele.

„No, zapomněl sis uklidit kruhy,“ dodává hostitelka.

Musím se ovládnout. Moje chmury rozpustí o hodinu později Bětuš.

„Jedu něco nakoupit do města a potom za šéfem na obchodní jednání, ten už jel a moc se vám omlouvá.“

Zklamání, že si nebudu smět hrát s internetem, je na mně asi vidět, Bětuš se líbezně usmívá.

„Jestli vás to baví, můžete tu v kanclíku zůstat, máte zvláštní povolení od pana Palečka, akorát nebudete smět nikam odejít, než se vrátíme, lidi vás otravovat nebudou, vědí o vás, neberte prosím, telefony, máme záznamník.“

„Dík,“ řeknu ledabyle a pomyslím si, aby už konečně odjela. V noci jsem přemýšlel o tom, co bych tak prodal a vylepšil svůj kredit, za postel, skříň a stůl nedostanu skoro nic, snubní prsten už jsem dávno propil. Kdybych měl dlouhé vlasy, prodal bych ty, prý se dobře platí, no fakt nemám nic jiného než tohle tělo a duši. Co s duší? Copak by mou duši někdo koupil? Myšlenka na doktora Fausta přichází úplně sama. Jsem muž činu, a tak otevřu na internetu stránku „Burza“, prodává se tu a kupuje neuvěřitelná všehochuť. Vyťukávám inzerát.

„Prodám ihned svou duši. Nemám nic jen tělo a duši, ale chtěl bych slušně žít. Zn. Nejvyšší nabídce.“

Vyťukám svou e-mailovou schránku. No uznejte, není to dobrý fórek? Pověst o doktoru Faustovi je dobře vymyšlená pohádka a lékaři? Ti na duši nevěří, podle nich jsou to jen elektrické impulsy mozku, na čerty a peklo už dnes nevěří ani pětileté dítě. Počítač si vrní svou, opouštím webové stránky a snažím se sesmolit dopis pro Emu. Jednou jí to říct musím, nejsem už na ženění, stejně by mne nakonec opustila. Dopis stále nemá ten správný obsah, mažu a přepisuji, není vůbec výstižný a tak si vařím za zdejších zásob kávu. Přikusuju bábovku od Anči a pociťuji zvláštní nervozitu žaludku. „To je blbost, tak rychle tam nemůže nic být, „mluví se mnou mozek, leč zvědavost mne dožene zpět na internet.

Vyberu svou poštu a čtu: „Koupím vaši duši, budete mít vše, co potřebujete, upřesněte svoje požadavky a odešlete na adresu – HASCH. Mám však podmínku. Nemohu odběr upřesnit, nebudete vědět hodinu, den ani rok. Souhlasíte?“

Navymýšlel jsem toho dost, napsal jsem, že souhlasím, ale nikdy mi nesmí chybět peníze a chci si je ve zdraví užívat, vše jsem odeslal na uvedený e-mail. Jaký „haš“ si ze mě dělá tuhle srandičku? Bavím se! Znovu přejdu na Word, píši Emě a opět mažu text. Raději si čmárám plánek na dům se zahradou a utápím se v libých představách, v garáži mám samozřejmě „meďoura“. Nic naplat, musím se vrátit ke své schránce, třeba je tam už odpověď. Jasně, píše mi můj sponzor Hasch: „A to je všechno, víc nepotřebujete? Užívejte si, od této chvíle za dvacet čtyři hodin začne naše úmluva platit.“ Podívám se na hodiny − je přesně dvanáct hodin.

Ve čtyři odpoledne konečně přijíždí Tonda i Bětuš, už ze dvora je slyšet smích, asi dobře pořídili. „Tak, pro dnešek končíme,“ zahlaholí Toník a nažene mne do vozu. Anča nám nachystala večeři po studenu a nyní si zřídila kosmetické studio v koupelně. Dnes večer je v místní sokolovně Anenská zábava. Konečně uslyším také něco jiného než štěkot psů a kdákání slepic. Když dnešní oslavenkyně Anička opustí koupelnu, uděláme i my s Tondou parádě ústupek. Moje týdenní strniště musí pryč!

Sokolovna je vyzdobená krepovými fáborky, hudebníci již hrají a na stolech svítí vyvařená a naškrobená prostěradla. Se všemi se musím pozdravit a všichni zdraví mne, Pepíku sem a Pepíku tam. Moc netancuji, nemohu přece pořád odvádět manželky svých známých na parket, mladé a svobodné mají svůj doprovod. Anča a Tonda tančí pořád, holt je té Anny! Najednou mám pocit, že jsem tady naroubovaný nějak omylem. Nudím se. Sokolovna má pod jevištěm orchestřiště, které dnes slouží jako výčep a bar. Občas odtud slyším pisklavé chichotání. Musím se jít podívat, co se tam tak veselého děje, a dám si točené přímo od zdroje. Jdu k pultu a dám si jednoho Bivoje dvanáctku, při tom pozoruji upoceného číšníka, jak odnáší plný tác na sál.

Chichotá se mladá žena, jež tu umývá sklo pokaždé, když ji poněkud opotřebovaný výčepní štípne do její nejzadnější a −jak jsem si všiml − i nejpěknější části těla. Má světlé delší vlasy vybělené sluncem, žádný melír, to já poznám. Trochu hlubší výstřih rozkrývá broskvové údolí a z bílého tílka na mne pomrkává frivolní pupík pokaždé, když se dívka narovná. Co mne uvádí v úžas, jsou malinové rty, jejichž barva je zcela původní, a jakmile po mně střihne pohledem, vidím lesní zvonky. Jak jsem mohl doteď dřepět u stolu? Když ji ten buran zase štípne, podívá se po mně trochu omluvně, potom na něj vyplázne uličnicky jazyk a polije mu z půllitru vodou ruku.

„Jsi tak drzá, že bych tě nejraději odsud vyhnal,“ štěkne výčepní.

„Klidně ji na chvíli propusťte, rád bych si s ní zatančil,“ řeknu a významně na ní mrknu.

„Smím prosit?“

Jsem překvapen, protože dívka bez skrupulí jde. Na parketu do mne při ploužáku zapíchne modrý pohled a přimkne se tak, že okamžitě škrtám předchozí trápení s Emou, bylo zbytečné.

„Počkej na mne po půlnoci před sokolovnou v parku, jo? Chci tě!“

Z jejího sdělení mi v hlavě právě vybuchla mina. U stolu žvatlám jako papoušek, nemohu usedět, hodně pít se bojím a Tondovy řeči o tom, co všechno ještě vybuduje, téměř nevnímám. Mám u sebe stejně jen pár vypůjčených stovek.

„Dej si na ni pozor, jsi úplně mimo, já vás viděl a byl jsem dost nerad, víš?“

„Proč?“

„Moc se nevyptávej a věř mi,“ dodá Tonda a já si všímám, jak Anče při jeho řeči zmizel úsměv.

Kašlu na ně, jsem přece dospělý chlap. Minula půlnoc a já opouštím zadýmovaný sál, jdu do parku. Měsíc – ten obří stříbrňák – lije rozmařile své světlo do všech stromů i zákoutí. Je v úplňku. Vidím ji vycházet. Rozhlédne se na všechny strany a potom lehkým klusem proběhne kolem mne.

„Honem, poběž za mnou!“

Nepřemýšlím proč, běžím za svou zvěří, jsem lovec! Mihotající bílé tričko je bludičkou, za kterou půjdu kamkoliv, takže mi došlo velmi pozdě, že jsem se ocitl vedle domku mých dědů před bývalou Hasmanovnou neboli Hasmanovou usedlostí. Pojmenování usedlost bylo již v dobách mého mládí velmi nadnesené, už tenkrát to bylo napůl zbořeniště. Majitel a hospodář si totiž přivedl ženu z města, ale ta neměla o hospodářství ani ponětí. Podle toho dům i zahrada vypadaly. Jako kluci jsme tu s Tondou objevovali v rozedrané stodole i sklepě kdeco.

Ne, na vzpomínky není čas, to tílko přede mnou zmizelo, zato se rozsvítilo slabé světlo v té zřícenině. Zakopávám o rozlámané střešní tašky i kameny a běžím ke dveřím. Ze mě si nikdo srandu dělat nebude, natož taková cácorka. Jdu tam! Veřeje zaskřípou a já vkročím. Nu, moc uklizeno tu není. Uprostřed sednice je rozestlaná stará postel a tam už bez trička, pouze v minisukni, napůl leží zvonková víla. Gesto její ruky je jednoznačné, na co čekat? Chichotá se a dělá, že nechce tu sukénku sundat. nevím k čemu je ta hra, stejně nemá kalhotky. Můj mozek je asi pod postelí, protože v hlavě mám moře.

„Jak ti mám říkat?“

„Lila!“

Jméno se mi líbí, nikdy jsem jej neslyšel, šeptám však Lilo, Lilo s opravdovou vášní mezi polibky. Ani moje partnerka není zrovna tichá voda, ba dokonce je velmi hlučná. Nikdy jsem nezažil, aby mne ženská při souloži bila plochou dlaní přes zadek, ale jsem nějaký husar, vydržím, dokonce mě to rozpaluje. Takže se neomezuji a koušu ji po vyzvání jako vlk všude, kde to připustí.

Vážně si připadám jako v medvědím doupěti, kde matka brání své mladé. Nedá mi pokoj, je nenasytná a nedovolí mi, abych ejakuloval, vždy tomu včas zabrání a potom mne znovu popožene. Tohle se mnou nikdy žádná ženská neudělala − a to jsem si myslel, že o sexu hodně vím! Zvuky, které vydává ona, se podobají vlčímu vytí. Když už na tom slamníku téměř omdlévám a zoufale si přeji usnout, provede Lila nezvyklý obrat a začne znovu. Teď už mám pocit, že je můj orgán v ohni a já v cupovačce na bavlnu. Neříká mi nijak, asi je jí jedno, kdo jsem, své opakované orgasmy doprovází chrčením a mlaskáním. Když mi dovolí skončit, dopadnu čelem na propocený slamník, už její ruce necítím, asi musela jít ven. Polomrtvý upadám na tomto bojišti doslova do kómatu.

Probudí mne příšerná zima. Jsem nahý, snažím se najít všechno své oblečení, jsem sám. Lila tu není, a kdoví jestli byla. Asi jsem se opil, a jak jsem byl v deliriu, rozškubal jsem ten slamník. Oblékám si své zmuchlané a zablácené svršky a jasně vidím na svém těle stopy milostného zápasu. Ne, nezdálo se mi to! Ranní světlo zdůrazňuje svinčík kolem mne, určitě zde nikdo už roky nebydlí. Nevím, jak se takhle zřízený dostanu k Palečkovým, je půl čtvrté ráno, vypadám jako bezdomovec a potácím se zpět. Okolní domy jsou tiché, asi všichni vyspávají. Cestou vymýšlím výmluvu, abych byl puštěn přes práh. Psi na mne štěkají tak zuřivě, až mi přijde otevřít pořádně naštvaný Tonda.

„Podívej, my jsme přišli s Aničkou před chvílí, čekali jsme na tebe a hledali tě. Kdes byl?“

„Byl jsem s Lilou.“

„S tou čubkou?“

„Jo.“

„Já tě fakt lituju, varoval jsem tě, a víš proč?“

„Nevím.“

„Není normální, celá dědina jí toleruje ty její úlety, je totiž pošahaná, na hlavu, je nymfomanka, pekla už bylo kvůli ní dost, ženské ji nenávidí a mužský se jí raději vyhnou.“

Tupě zírám, Tonda však rozohněně pokračuje.

„Dál už tohle nebudu rozebírat, prospi se, dej se dohromady a zabal si tašku. Víš, já bych ti i odpustil, ale moje Anča si to od tebe nezaslouží. Vysluhovala ti jako malému děcku, a když jsme tě hledali, plakala. Přestože už byla unavená, bála se o tebe a litovala tě. A tohle ti už sotva mohu odpustit jako tu ukradenou bonbošku v sámošce. Buď rád, že jsem tě tenkrát viděl jen já a zakryl Vaškovi výhled, nechal mu všimné a tak jí vlastně zaplatil.“

Bum! a je to tady. Tonda není k udržení.

„A já tě za mlada obdivoval, viděl jsem v tobě svůj vzor, zatím nejsi nic jiného než grázl, co se pořád chová jako puberťák. Víc už mluvit nehodlám, zkrátka se seber a odjeď!“

Snažím se ze sebe dostat tu špínu v koupelně, potom položím na stůl v kuchyni dopis s poděkováním a při zavírání vrátek utrhnu jeden měsíček zahradní. Ten položím na hrob za dědinou.

Rozhodl jsem se jet stopem, mlžné ráno za Chlapoduby mne naplňuje smutkem, nadávám si za ten pitomý nápad jet hledat ztracené mládí. Ojetý favorit mne nabere a přiveze až k nádraží, kde si mohu dát první ranní jídlo – černou kávu.

Když konečně sedím v kupé vlaku, roztřese mne zima, proti své vůli se otevírají scénky Hasmanovny z doby mého dětství. Pokřikovali jsme s Tondou na tu „měštku“ hloupou básničku: „Hastrmanka Hasmanka, utopila fakánka!“

U výčepu v hospodě, kam jsme pilně docházeli dědům pro pivo, jsme vyslechli spoustu drbů, jako že ta divná osoba topí děti. Tím větší jsme jí činili potom příkoří, třeba uvázali chcíplého potkana na kliku vrat. Teprve později, jako téměř dospělý jsem se dozvěděl, že Hasmanka měla dítě, velmi krásnou modrookou dcerušku. A právě tahle holčička spadla do studny na dvoře. Hasmanka ji vylovila a vylila z ní vodu, dítě však na oživování dlouho neodpovídalo. Když holčička vyrostla, vozila ji Hasmanka do města do školy – prý do zvláštní. Hlasité hádky mezi manžely nebraly konce, pro celou ves to byla divadelní představení. Jednoho dne dostal Hasman infarkt, umřel, a Hasmanová se odstěhovala, nikdo nevěděl kam. Byl to smutný příběh. Ach jo, i děti dokáží být pěkně kruté.

Podívám se na hodinky, je jedenáct hodin, za chvilku budu vystupovat. Ani zde mne nečeká nic skvělého, jdu na svobodárnu. Ema neví o mém předčasném příjezdu, budu mít klid. Mám jeden den k dobru, říkám si, když smažím vajíčka, našel jsem i kus tvrdého chleba, cpu se a pohledem kroužím po své noře, něco mi schází, budíky nikdo nenatahoval, jsou pěkně potichu, jdu je natáhnout a civím z okénka, na místním kostele zní zvon, tak to je poledne. Na to, že smlouva od této chvíle platí, ani nepomyslím.

V neděli s kamennou tváří přemlouvám Emu, aby si dítě nechala vzít, žít na svobodárně s malým dítětem nemůžeme. Ema uteče s pláčem, je pevně rozhodnuta si dítě ponechat.

Moje pocity jsou velmi rozporné, když po měsíci zatluče na mé dveře její děda. Přišel si to se mnou chlapsky vyříkat, pomyslím si. Všechno je jinak. Rozhodl se s manželkou odejít do domova důchodců, a tak mi navrhuje, abych se odstěhol z téhle díry, samozřejmě za předpokladu, že se vezmeme.

„Podívej, Pepíku, ona si to rozmluvit nedá a ty budeš stejně platit jako mourovatý, to si piš!“

Uplynulo půl roku, svatbu mám za sebou a v hospodě jsem potkal kámoše. Potřeboval číšníka i barmana zároveň, udělal jsem si patřičné kurzy, potom kamarád odešel a já jsem se stal šéfém. Kunčafti chodili čím dál víc a do hospody jako by peněz naléval. Koupil jsem si maličko ojetého „meďoura“ a pořídil si chatu na pěkném místě. Málo lidí, za chatou les a před ní pořádný rybník.

Uplynuly čtyři roky. Jezdíme i nadále na chatu s malým Viktorkem, je to rozkošný blonďáček, jeho dospělí sourozenci jej hýčkají. Na to, že jsem někdy roznášel pivo a mixoval drinky, už vzpomínám s nostalgií. Všichni moji staří věřitelé zapomněli na mou bývalou chudobu, zapomněl jsem i já, nemůžu si stěžovat, prachů mám dost. Dnes mám na všechno svoje lidi, občas předjedu s meďourem před hospodu, zkontroluji, jak jdou obchody, projdu objednávky a faktury a tak podobně. Zrovinka dnes tam skáknu a potom povalíme na chatičku.

Letos hodně pršelo, vody je dost, ale teď už je konečně třetí den krásně. Nu bodejť, je červenec, doba dovolených, je na čase!

Dnes je pátek, bude úplněk, to zas budou sousedovo kočky ječet. Malý se vždy probudí a chce, abych s ním spal. Emě se to nelíbí, prý už není miminko, je to budoucí chlap, ať si zvyká!

Já Viktorka miluji, jak zapláče, přestane mne oblý zadek mé choti zajímat a jdu za ním. Můj syn je tak krásný, že by mohl dělat reklamu na dětskou výživu. A chytrý! To byste koukali. Počítá na prstech líp než školáci, bude to skvělý manager!

Zbývá hodina do oběda. Ema větrá duchny a já jsem s Viktorkem v zahradě. Soused zase přivezl toho vořecha, co se z něj může malý zbláznit, vždycky mu prostrkuje ruce přes plot a já šílím, že mu ten podvraťák ukousne prsty. Dělá to i dnes.

„Jdeme se projít,“ volám nahoru do okna chaty.

„Nebuďte tam dlouho!“

Odtáhnu synka od plotu a jdeme ke hrázi rybníka. Malý hlasitě protestuje, já jej doslova vleču a pes skáče po plotě a štěká. Oba si spolu hodlají hrát a já jim to kazím. Trvám na svém a jdeme dál, už jsme na hrázi. Nevím, jak se to mohlo stát, branka se otevřela a ten zběsilý vořech se žene přímo k nám. Viktorek ho chce pohladit, pes ňafá a točí se dokolečka, já se ho snažím nakopnout. Kolikrát jsem tomu vedlejšímu říkal, ať si ho hlídá, kdo ví, co se tomu vořechovi honí hlavou. Než stačím nebezpečí postřehnout, skutálí se můj synek do vody. On neumí plavat vůbec, já jen trochu.

Zoufale se snažím tělíčko zachytit, stále mi uniká, také slyším vzdálené žuchnutí do vody, už se potřebuji nadechnout, v duchu se modlím: „Pane Bože, prosím, syna ne!“

Vdechnu vodu a cítím strašnou bolest na prsou a velký tlak v hlavě. Bojuji marně. Najednou vidím, jak soused dává umělé dýchání mému Viktorkovi a kolem lítá ten zpropadený vořech. Chtěl bych malého pohladit, ale nemohu. Cítím naléhavý tlak do zad. Musím jít tou vodou! Nebo je to hustá mlha? Najednou před sebou vidím stařecky modré oči, škaredé zuby a vlající šediny.

„Když dovolíš, beru si to, co mi právem patří! Tak pojď!“

Potom mne ta něžná i krutá ruka uchvátí a já letím.

„To jsem ráda, žes přišla,“ slyším sám sebe, mluvím jako stařena „…už se ti nebudou smát, že jsi blázen, ty moje Lilie sladká. Něco ti prozradím, nikdy jsem nebyla blázen ani čarodějnice,“ žvatlám dál a belhám se vedle mladé k bráně nemocniční zahrady, loučíme se dlouhým polibkem. Můj dech se na okamžik zastavil. Asi jsem se stal bláznem já, protože sám sebe slyším ze rtů Lily, jak staré Hasmance říkám: „Děkuji, mami, za všechnu péči, snad tě potěší, že budeš mít vnouče!“ Pohladil jsem si břicho a sledoval starou Hasmanku, jak odchází ke vchodu a vrní: „Tak, tak je dobře.“ Ještě jednou se ohlédne a usměje se na mne. Asi jí nápis PSYCHIATRICKÁ LÉČEBNA – GERONTOLOGIE již nepřipadá tak strašný.

Brácho, dík!

Ležím na Jednotce intenzivní péče ve vojenské nemocnici a čekám na transplantát, který byl hledán ve dne i v noci ve světovém registru. Jeden dárce se sice nalezl, měl však málo shodných znaků, hledá se dál, doufám a věřím, určitě se najde! Momentálně je pro mě nejdůležitější, že jsem dosud naživu.

Když se večer ošetřující sestřička rozloučila přáním dobré noci, začal jsem se modlit, ne však jako v dětství „Andělíčku, můj strážníčku…“ dávno už umím Otčenáš! Potom mluvím se svým andělem strážným. Je to velmi důvěrné. Nakonec nikdy nezapomenu říct: „Brácho, dobrou noc, ráno mne vzbuď!“ Nepokládám to za urážlivé. Vždy jsem byl dítě s bujnou fantazií, a proto jsem si toho andělíčka představoval jako velkého zlatého psa, měl lidské oči a já jsem mu říkal brácho. Ve vypjatých situacích jsem vyvolával: „Brácho, drž mi palce! Brácho, pomoz mi!“

Připadalo mi to přirozené, skutečného bratra jsem se nikdy nedočkal, i když jsem si ho moc přál. Sám a samotinký jsem se věnoval hrám, později učení. Rodiče mne bez dozoru nikam nepouštěli. Případným kamarádům naznačili včas, aby k nám nechodili, prý jsem alergik, mám sníženou imunitu a další strašné diagnózy. Doma často neslyšně otvírali dveře, aby se přesvědčili, že dýchám. Jako dítě jsem hodně chodil k lékařům a často kvůli nemocem doháněl učení. Do puberty se můj zdravotní stav díky ozdravovnám lepšil, a tak jsem dokonce získal bez opakování ročníku i výuční list. Stal se ze mne spojový technik.

K mému velkému údivu mi vojenští páni poslali povolávací rozkaz, převzal jsem si jej tenkrát sám a rodičům neřekl nic. Když se mne u odvodní komise lékař zeptal, od čeho mám na zádech tolik jizev, opakoval jsem pouze to, co mi kdysi řekla máma – v dětství jsem utrpěl úraz a byl operován. „Jak je možné, že v lékařských záznamech o tom nic není,“ vyptávali se a mudrovali MUDři. Potom prohlásili: „Schopen!“ Pod verdikt však napsali, že pro podměrečnou výšku budu přidělen ke specialistům. Měl jsem opravdovou radost, protože mě přidělili k radaru. Po základním výcviku, kdy plná polní nosila mne a ne já jí, jsem byl konečně poslán do kurzu. Radost se nějak rychle začala zmenšovat, neb jsem v plné šíři prožíval na vlastním těle, že „vojna není kojná“.

Oproti téměř sterilnímu domácímu prostředí se zde konalo příliš mnoho surových výpadů proti mému zdraví. Pro svou malou výšku jsem vzbuzoval soucitné pohledy, doplňované výkřiky „Děti nebijem!“ od svých mazáků, kterým jsem poctivě vykal, jak bylo v předpisech. Když už mluvím o předpisech, nejraději jsem plnil povinný spánek po obědě. To bylo něco!

Pod polštář jsem si pokaždé dal mou milovanou Lídu na fotografii ještě ze základky, ona mi totiž nikdy žádnou nedala. Předlouho jsem odpočítával dny k datu, kdy pojedu tady z toho zapadákova poprvé domů a kdy se pokusím z Lídy vymámit přiznání lásky k mé maličkosti. Uplynul téměř rok, dopisy od ní chodily velmi zřídka, byl jsem i za to vděčný. Nejvíce mi psávala máma, chudák, tolik se strachovala, aby jejímu mazánkovi nebylo činěno příkoří. Bylo to lepší, než si myslela, a horší, než jsem předpokládal já.

Jsem palice dubová a hned tak mne něco nezlomí, když to moji spolubojovníci pochopili, přestali mne trápit. Úsměšky jsem odrážel úsměvem, a tak si mne dokonce oblíbili. Měl jsem odsloužen přesně rok, když jsem si konečně nesl podepsaný opušťák. „Děti musí do školy, ale já mám dovolenou!“ Radoval jsem se a promýšlel, jak pojedu. Chtěl jsem jet nejprve stopem. Ne, že bych neměl prachy na cestu, ale hodlal jsem si užívat ty silničky vinoucí se z města Ch. až do pramáti Prahy.

Nejprve mne svezl zemědělec na valníku, potom jsem se prošel asi dva kilásky, dále se mi zdařilo stopnout motorku a následovala opět pěší túra. Štěstí se najednou zadrhávalo a já měl oprávněnou obavu, že rychlík z Prahy asi nestihnu. Vzpomínám, jakoby to bylo teď: supím do kopečka, dolů mě nese silnice sama až k velkému stromu. Mám v plánu opřít se o strom a dát si svůj chleba s vysočinou. Měla to být původně moje večeře a já už v tuhle dobu měl být v Praze… mělo by být, ale není! Počkám tu, snad něco pojede. Někde jsem vyčetl, že zadrhne-li se nějaká akce, je to pokyn z duchovní sféry, abychom počkali nebo věc odložili, protože náš čas uskutečnění dosud neuzrál. Řídím se tím.