NON TESTATUR

Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by Andrej Kiselev and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-035-9 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-036-6 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-037-3 (PDF na CD)

1

2

3

4

5

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

1

 Den má všechny znaky všedního dne. Především přechodnost, pomíjivost. Začne a skončí. Jako všechno. Pesimismus, co? Co taky jiného, přátelé. Den po dni. Po kapkách padající voda vyhloubí i kámen. Kdo to řekl? Lucretius? Ví to někdo přesně? Řekové a Římani ční v naší gymnaziální paměti jako giganti. Přitom se už nikdy nedozvíme, od koho opisovali, čí moudrost mimoděk vydávali za svou. Jenom proto, že se zachovalo zapsané, někde na smetišti starověkých egyptských měst to někdo sebral a jako svátost vynesl na světlo. Pánové Grenfell a Hunt nebyli jediní, kdo se ve Fajjúnu probírali odpadky. Co v nich našli, tomu jsme se ve školách s úctou učili nazpaměť. STILICIDI CASUS LAPIDEM CAVAT.

*

 Sochař Jouza dneska nemá svůj den. Má to, co má pořád. Vidí za roh a to není dobře. Vidět za roh znamená vědět, co přijde. Co může přijít? Je nějaká výhoda v tom, že člověk vidí dopředu, jak vše dopadne? Stejně si vymýšlí a vztahovačně se domýšlí.

 „Jednou,“ vypravuje v hospodě svým vrstevníkům a někdejším kolegům, tedy dědkům už mírně zchátralým, „mne doktor, jmenoval se, tuším, Frič, přijel právě z Ameriky a chlubil se technikou, jakou tu tenkrát nikdo neměl, položil na stůl a řekl, řek to jinak, já to překládám, abyste rozuměli, jestli chci vidět do vlastní prdele. Gastroenterologie. Brr. No, zní to blbě, něco ve mně hledal a při té příležitosti mi položil tuhle sugestivní otázku. Odklonil jsem hlavu a natočil jsem tělo, dneska bych to už nesvedl. Na malé obrazovce, která byla na konci pružného periskopu, jsem viděl svoji tělní dutinu. Bylo to nechutně růžové a já jsem rychle odvrátil zrak.“

 „Člověk se ukvapí, kdekoho vyzve, aby se do těch míst uchýlil, myslí si, že se to stát nemůže. A ono může.“ Sůva, spoludědek, dřív teoretik umění.

 „Od té doby všechno pokročilo,“ vzdychl pan Jouza a opřel oči o plakát s Coca-Colou. Kdyby oči zavřel a někdo se ho zeptal, na co tak upřeně hleděl, nevzpomněl by si. Myslel na to, jestli je ještě doktor, který se vrátil z USA někdy před dvaceti léty, ještě tam, kde se s ním tenkrát setkal. Stejně by už Jouza nepoznal, kde to bylo. Ani v seznamu ho už jistě jako pacienta nemají. Krev v záchodové míse není nic povzbudivého.

 Dvě deci červeného a ještě k tomu trpkého. Odkud ho mají? Červené víno nemá být ledové, stačí mu přece pokojová teplota. Tohle na patře přímo záblo. Představoval si, jak se chuťové papily kroutí, scvrkávají, zřetelně je slyšel naříkat. Lednici mají zapnutou na maximum, aby se jim špekáčky nezkazily, a víno k nim přidali. Chamraď kupecká, živnostnická.

 „Ještě jednou?“ zeptala se servírka, ačkoliv neměl Jouza ještě dopito.

 „Ne. Nedá se to pít. Je to moc studené!“ křičí Jouza, jako by se chtěl hádat.

 Servírka vytáhne dvě tužkou namalované čárky, co má nad očima, a jde pryč.

 „Nehádej se,“ řekne Sůva, spoludědek a někdejší teoretik umění.

 „Já se hádám?“ řve a není si toho vědom.

 „Ty už taky špatně slyšíš?“ zeptá se Abund Žlábek, třetí u stolu.

 „Za svých osmnáct korun chci to, co za ně mám dostat. Nic víc. Zamrzlá dvířka od ledničky mohu doma olizovat zadarmo,“ dodal místo odpovědi. Jeho kolegové si jako důchodci zvykli počítat s jistou shovívavostí svého okolí.

 „Tady se někomu něco nezdá?“ řekne Solari, majitel nebo nájemce hospody, a opře břicho o hranu stolu. Jeho výška mu to umožňuje.

 „Co tě nemá, kamaráde,“ žehlí příští rozpory Žlábek, malíř, kdysi učitel malby na škole, teď už jenom uživatel skrovných rozkoší života.

 „Něco jsem slyšel,“ řekne Solari, řečený Pupi.

 „Slyšel jsi správně, uši máš dobré.“

 „Co tě dneska drží, Jouzo?“ Byla to spíš výzva než otázka.

 „Fakt tě to zajímá, nebo se chceš hned prát?“

 Jouza se přitom díval z okna, což mohlo být bráno jako urážlivé. Za oknem byly vidět dámské nohy ve vysokých kozačkách. Nohy přešly.

 „Ach jo,“ řekne Solari a zatáhne břicho. Pak mávne nad stolem utěrkou, jako by ho chtěl utřít, i když není důvod.

 „Správně – ach jo. Sáhni si na tu sklenici. Pil bys to? Jak psí čumák.“

 „Jo. Studený. Trochu moc,“ potvrdí Solari, zákazníkům je třeba důvěřovat, i když to jsou bývalí kolegové. „Dneska není na nikoho spolehnutí. Chceš něco jiného?“

 „Nechci. Zahřeju to v ruce. Stejně mám vysoký tlak, možná, že mi ho to trochu sundá.“

 „Já jsem jako kluk jednou olízl zmrzlé zábradlí. To nikomu nepřeju,“ řekne Žlábek, malíř a důchodce, a hlasitě si vyprazdňuje nos do zmuchlaného kapesníku.

 „Do jara jsi u toho zábradlí tvrdnul, co?“ smál se Solari-Pupi.

 „Utrhl jsem se. Co jsem měl dělat? Nechtějte si nechat vypravovat, co jsem cítil.“

 „Musel jsi bejt dost blbý dítě.“

 „Starší kluci mne navedli.“

 „Stejně.“

 „Každý jsme nějaký,“ povídá Sůva smířlivě, chodí sem, do tohoto podniku, čemuž říkají svorně ‚Jdeme do hospody‘, jednou za měsíc, a to jenom proto, že je mu doma se ženou smutno a že ostatní taky přijdou jenom první středu v měsíci. Jindy chodil do Univerzitní knihovny předstírat zájem o současný stav věd, v létě pak do Stromovky, kde navazoval hovory s důchodkyněmi. Jeho žena nevycházela, protože na ni čas navršil přemíru hmoty a bylo jí lépe doma u stolu.

 „Jak mu to jde?“ zeptal se Jouza, sochař, kývl přitom hlavou k zádům odcházejícího Solariho.

 „Myslíš tohle?“ Žlábek se rozmáchl a rukou opsal kruh kolem sebe.

 „Jo, tohle.“

 „Jak asi?“

 „Ptám se, jak.“

 „Odpověz si sám.“

 „Sakra, to bych se snad asi neptal, nebo co. Jak mu to jde?“ křičel teď Jouza a nedbal zvýšeného zájmu okolí.

 „Zeptej se ho sám. Já nic nevím a vědět nemusím. Na tobě nevydělá, na mně taky ne. A má tu skoro prázdno. Ta servírka je jeho neteř. Vystudovala filozofickou fakultu a teď tu roznáší pivo.“

 „Pivo z flašky. Musí na to mít náturu, slečna filozofka.“

 Vztek Jouzu pomalu přecházel. Litoval, že se vůbec rozčílil, pak zase spíš litoval Pepíka Solariho.

 „Člověk neví, koho má spíš litovat, jestli chudáka hospodského, nebo chudáka hosta. Osmnáct korun za pivo z flašky.“

 Staropramen. Teď si toho nápisu všiml, nebo si ho spíš poprvé uvědomil.

 „Nájem snad neplatí. Nebo platí? Je to přece jeho ženy.“ V daných poměrech to už bylo nadměrné rozvíjení tématu.

 „Jo. Je. Jenže on...“

 „Co zase? Nějaké tajemno? Vymáčkni se, když jsi začal,“ naklonil se Jouza, aby zbytek sálu vyloučil z poslechu.

 „Ty nic nevíš?“

 Chvíli si hleděli do očí. Když pivo, tak samozřejmě Staropramen.

 „Já nemůžu malovat, nevidím na levou půlku obrazu. Nebudete tomu věřit, kamarádi.“

 „Co je zas tohle za volovinu? Nejdřív... teď zas tohle. Co tomu říkáš?“ obrátil se Jouza na Sůvu, teoretika.

 „Krční páteř a migréna. Jednou jsem jel v noci někam a najednou koukám, že když auta v protisměru přijela do určité vzdálenosti, zhaslo jim pravé světlo. Byl jsem z toho janek. Pak jsem zjistil, že když hlavu otočím víc do leva, světla jim zase svítí. Já neviděl levou půlku silnice. Musel jsem zastavit a počkat, dokud to nepřešlo.“

 „Bože, zas nějaké horory. Já nechci nic vědět,“ zaklonil se Jouza na židli a koukal na Pepíka, jak někam telefonuje.

 „On to má od ní jenom pronajaté,“ špitl mu Žáček do ucha.

 „Neblbni. Pronajaté od své ženy? To jsou mi pády.“

 „Už dlouho tě to trápí?“ zeptal se Sůva.

 „Ona s ním nežije. Nerozvedli se, ale jsou od sebe. Myslím v posteli.“ A pak, aby novinu utvrdil: „A ruce se mi třesou.“

 „Má to tak někdo štěstí,“ hekl Sůva, manžel a teoretik, a nebylo jisté, co tím mínil.

 „To jsou mi noviny. Už sem víckrát nejdu.“

 „Děláš chybu, ukvapuješ se. Život je jednou takový a čítankové představy jsou k smíchu,“ řekl na to Sůva a mávl rukou směrem k neteři, která se šla podívat k oknu, co venku dělá takový hluk, že ji to přimělo opustit místo u pultu. Okno bylo těsně nad chodníkem, koho to zajímalo, mohl nahlížet ženským pod sukně.

 „Co byste rád?“ řekla a Jouzu pohledem minula.

 „Jedno studené pivo,“ řekl oslovený host a teoretik. „Jaký obor jste studovala? Kdy jste promovala? Byla jste na škole ještě za mne?“

 „Jedno studené pivo. Hned jsem u vás, pane.“

 Obratem byla zpátky. Předtím u pultu otevřela otvírákem láhev a dala ji se sklenicí na kovový tác, který se leskl jako stříbro. Úkon to byl jednoduchý, nijak ji nezdržoval. Rozměry chromem se lesknoucího otvíráku zajišťovaly, že ho žádný rozjařený host neodnese.

 „Má ještě někdo nějaké přání?“ řekla, když tu už byla.

 „Moje otázka se vás dotkla?“ připomněl se Sůva.

 „Moje povinnost je vás obsloužit. Dokonce to udělám ráda.“

 Tentokrát se podívala i na Jouzu, jako by ho ochotně zahrnula do souboru obsluhovaných. Protože to bylo všechno, co chtěla říct, vrátila se k pultu.

 „Holka jako řemen. Možná, že má doktorát a stydí se za to, že tady roznáší pivo. Kolik jí může být? Asi trpí nějakými socialistickými přežitky. V tržní ekonomice se může stydět jenom za to, že málo vydělá. Kolik je jí asi let?“

 „Rozhodně už nic pro tebe, dědku,“ zasmál se Žlábek. O Sůvově minulosti toho věděl dost. Ovšem většinou z druhé ruky. „Postávání před základní školou s chlípnými úmysly končí špatně.“

 „Podobné řeči, skutečně... kdybych tě neznal takovou dobu...“

 Místnost, ve které seděli, byla dlouhá a rozděloval ji prostor, kde bylo něco jako minibar. Nehodil se pro ni ani termín lokál, tím méně hospoda, i když skupiny přátel mají právo na svůj dohodnutý slovník. Barevné lahve na stěně, pult a za ním kuchyňské nářadí, elektrický sporák a dřez na nádobí. Zákazník si tu mohl nechat udělat něco k jídlu. Rejstřík byl omezený, zato bylo všechno na očích. Francouzské brambory, italské ravioly, česká kulajda a tak. Většinou vše připraveno předem jako polotovar. O pult se přihlížející zákazník mohl jenom opřít, sednout nebylo na co. To proto, aby tu příliš nezacláněl a nezdržoval obsluhu. Na pultu ležel telefonický přístroj, sedm korun za hovor. Z tohoto místa měla servírka-kuchařka přehled po celém podniku. S výjimkou místnosti, která byla vzadu za dveřmi a kde obvykle sedávaly uzavřené společnosti, které si svou přítomnost musely rezervovat.

 „Co si takhle nechat udělat toust, pánové,“ řekl Sůva a mlaskl. „Třicet dvě koruny.“

 „Zchroust bych jeden toust,“ zadeklamoval Žlábek, malíř.

 „Pupi pookřeje. Osmnáct a třicet dva je rovných padesát, jestli umím počítat,“ řekl Jouza. „Ať tu nesedíme jako sentimentální volové.“

 Tichá hudba z bateriového velkorádia, které trůnilo v koutě na římse krbu, dodávalo atmosféře zdání velkorysosti, nebyla ani vlezlá, ani pronikavá, jenom se trošinku připomínala. Sám s děvčetem v dešti. Mazlivý a přitom mužný hlas. Solari byl zřejmě rafinovaný podnikatel. Psychologie dneska pracuje už i v hospodách, řekl si Jouza a díval se na popel v krbu, který tam byl snad záměrně naaranžovaný, aby dokazoval případnou funkčnost zařízení. Pokud se Jouza pamatoval, nebyl nikdy v provozu. Popel pouze sliboval, že by bylo možno.

 „Co je to za lokál, tohle?“ kýval hlavou sochař a důchodce a tak naznačil směr svých úvah. „Takhle má vypadat česká hospoda? Nebo si máme zvykat na nové evropské poměry? V hospodě se má pod stropem válet kouř a rozléhat se kravál. Tohle není ani luxus, ani bída.“

 „Odpovídá to zcela současným a hned dodám, že dočasným poměrům. Ani pravá bída, ani světový luxus,“ přidal se teoretik Sůva, dříve profesor, teď důchodce.

 „No však. Na obzoru se rýsuje konec jedné historické epochy. Jak začaly do hospod chodit taky ženské, tak je konec s naší chlapskou emancipací. Hospoda je ryze chlapská záležitost, tady se vedou chlapské řeči, tady se chlapi mezi sebou vychloubají, přetahují se, tady na ně padá smutek i veselí tu s ním zápolí. Ženská patří do vinárny,“ přidal se rozměrnou úvahou Žlábek.

 Uvažovali nad tím.

 „Co myslíte, ještě si dneska někde v hospodě chlapi zazpívají?“

 „Co je to za otázku?“ zeptal se Žlábek nedůvěřivě.

 „Určitě. Když se ožerou, tak jistě.“

 Oprávněnost tohoto tvrzení byla sporná, protože Sůva byl sotva kdy v takovém lokále, který by hlaholil opilým zpěvem.

 „Copak musí být člověk nutně opilý, aby cítil potřebu si zazpívat spolu se spřízněnými dušemi?“ ptal se opět Jouza.

 „Zpívat na veřejnosti není dneska normální. Jak se tím lidé začali živit, poměry se změnily. Dneska za tebe zpívá televize a ty na to jenom čumíš, a buď tě to štve, nebo ti to dělá dobře. Aby ses přidal, to si rozmyslíš. Nemůžeš stačit té navoněné dokonalosti, těm vyblejskaným úsměvům a falešnému nadšení.“

 „Myslíš?“

 „Zkus to a uvidíš.“

 „Co mám zkusit?“

 „Začni něco zpívat. Třeba... Když jsme mašírovali. To by tak bylo pro tebe.“

 „Myslíš, jak všechny panny plakaly?“

 „Třeba plakaly. Teď by plakaly určitě. Smíchy ovšem. Začni a uvidíš,“ popichoval Sůva.

 „Neblbni. On je schopen tě poslechnout a my sem už nikdy nemůžeme přijít.“

 „Proč bychom sem nemohli přijít?“

 „Přece není normální, aby chlap tvého věku a minulého postavení v tomhle lokále zpíval někdy ve čtyři hodiny odpoledne.“

 „Kdyby bylo šest večer, tak by to šlo?“

 „Bože, co tě to chytlo? V žádnou denní ani noční dobu to nejde. Určitě ne v mé přítomnosti. Hulákali tu nějací opilí staříci. Slyšeli jste to? Hrůza. Pane, znal jste je? Vypadali sice už ošuměle, ale pořád jako inteligenti. A řvali vám na celé kolo. To se dějí věci. Toho jednoho jste přece musel znát. Nemůžu říct, že jsem ho neznal. Jako normálního člověka jsem ho znal. Když byl střízlivý. To víte, stáří. Člověk neví, co to s ním udělá.“

 „Nejsi tak trošku blbej, Abunde? Co si to tu vypravuješ na nečisto? To byla nějaká řeč k nějaké příležitosti? Na nějakou vzpomínkovou vernisáž? To až přestanu nosit ty zahanbující převleky, které jsem si na sebe navěsil, abyste se mnou počítali? Co? Vole jeden debilní.“

 Kolem okna, které bylo těsně nad chodníkem, dál chodily ženské, a když jenom trochu foukal vítr, viděl jim Sůva, teď důchodce, pod sukně.

 „Dobrá. Debilní vůl. To jako já, jo?“ Žlábek se na židli napřímil a v tváři se mu začalo ustalovat odhodlání. „Kdybych tě neznal tolik let, dal bych ti tady přes držku.“

 Sůva se pohledem vrátil ke Coca-Cole a ke Staropramenu.

 „Dát v hospodě přes držku – to je míň nebo víc než začít mašírovat? Myslím z hlediska právě uplatňované morálky?“

 „To je asi tak nastejno. Nejdřív si zazpívali a pak se poprali. Jinak to u nás nechodilo,“ řekl Žlábek.

 „Slečno,“ zvedl hlas Sůva. Vášně opadly, jak vzkypěly. Servírka se opírala zády o pult a snivě hleděla z okna na mihotající se stíny. Klimentská ulice snad mohla nabízet řadu podnětů. Byl to svět, ve kterém mohlo být místo pro naději, zvlášť když nebyla nijak přesně vymezena. Svět byl v pohybu a co je v pohybu, naději skýtá.

 „Čím posloužím?“ řekla, když se vrátila do přítomnosti, která byla jednoznačně určena několika hosty u několika stolů. Proto na ní nebylo nic povzbuzujícího.

 „Každému udělejte jeden toust. Aby pěkně chroupal.“

 „Vám taky?“ obrátila se na Jouzu.

 „Řekl jsem každému,“ odpověděl za otázaného Sůva.

 Pokrčila rameny a vrátila se k pultu dát se do práce.

 Kolem šesté hodiny se místnost vylidnila. Zákazníci odcházeli do svých domovů nebo jinam. Chodili sem studenti, úředníci, zřejmě jenom střední třída, která se neopíjí, nepere, mírně rozvinutí podnikavci a podnikatelé. Všichni jen na skok, na svačinu nebo si podržet hlavu v klidu a snad i v pohodě. Kolem šesté tu už bylo pusto. Solari si přisedl.

 „Nevzpomínáš na minulé časy?“ zeptal se Jouza. Byla to otázka dost neomalená, protože Solari byl původně hudebník, který přestal být hudebníkem, když se poměry otočily a když se přišlo na to, že někteří hudebníci byli víc politiky než hudebníky. Umřít jako nezaměstnaný se Solarimu nechtělo. Hospodu dostala jeho žena v restituci, co měl na penězích, dal neprozřetelně do renovace. Z někdejší hospody udělal „Atelier S.“ Jako Solari. Komu se chce žasnout, ať si žasne.

 „Máš to tu pěkné, kulturní, je tu klid, ale chtělo by to nějaký nápad, který by přitáhl lidi. Máš nějaký nápad?“ ptal se Žlábek a tvářil se, jako že už na leccos přišel.

 „Dej mi pokoj. Mně to všechno leze krkem. Sedneš si, dáš si za celej večír jedno pivo, podotýkám, že seš obslouženej, a netušíš, co všechno za tím je. Kolik běhání, starání, nakupování, fakturování. A sledovat termíny. Kdyby byla řeč s mojí ženou, byli bychom na to tři. Takhle to je učiněná hrůza. Sedí si doma na kanapi a ušklibuje se. A ke všemu ta žába. Staví si hlavu a jsou s ní potíže,“ hodil hlavou směrem k pultu.

 Ta žába tam právě myla sklenice. Útlá, střídmě zahalená postava. Dlouhé černé vlasy jí volně splývaly na záda. Z krátké sukýnky jí koukaly dvě dost hubené nohy. Kdyby se trochu víc předklonila... Ale to nesměla udělat, alespoň ne zády k hostům, protože ti by dozajista pookřáli. Bledá tvář s unavenými rysy. Jaké měla oči, to vidět nebylo. Zdálo se, že je trochu krátkozrace mhouří. Možná však, že si myslela, že jí to dělá zajímavější.

 „Co je s ní? Vypadá celkem seriózně. Sice není žádná krasavice, ale celkem solidní typ. Dokonce se zdá, že má nějaké vzdělání,“ řekl Sůva, odborník na vzdělání. Čekal, co Pepa-Pupi odpoví.

 „No jo, to jo. Nevíte o laciným podnájmu? Už je u mne půl roku, žena řve, že ji do bytu vzala jenom na měsíc, měsíc se protahuje a konec nikde. Může dát za podnájem dva a půl tisíce, když tady bere o málo víc?“

 „Nemůžeš mít pracovní sílu pod životním minimem. Je to proti nějakým zákonům,“ řekl Sůva, odborník na zákony.

 „Na jednoho je toho moc,“ řekl Solari, hudebník a hostinský, neurčitě.

 „STILICIDI CASUS LAPIDEM CAVAT.“ To byl Jouza.

 „Cos to řek?“

 „To ne já, ale Lucretius. Já to po něm jenom opakoval.“

 „Hele!“ křikl Sůva nadšeně, jako by ho Jouza svým výrokem inspiroval. „Je to vdovec a má nadměrný byt. On by ji mohl vzít do podnájmu a plno problémů by tím vyřešil. Jak jsem si všiml, ona už teď k němu vzhlíží s úctou. Něco by ti dávala na nájem a ty bys měl doma navíc pohodu. Koukat se na mladou holku je lepší než tupě zírat do zdi.“

 „Proč myslíš, že tupě zírám do zdi?“

 „Oba byste si přívětivě bydleli. Pokud bys ovšem nejevil snahu vybírat si nájemné v naturáliích. Jak ho znám,“ obrátil oči k ostatním u stolu, „nemusela by mít starost.“

 „Nech si, prosím tě, svoje starosti pro jinou příležitost. Dobrá rada nad zlato. V nouzi poznáš přítele,“ vrčel Jouza.

 Teď se na něj dívali všichni tři. Pátravě, přemýšlivě s náznakem úsměvu nebo posměšku – jak kdo.

 „Kdybych já byl v tvé kůži, šel bych na to v tu ránu,“ řekl Žlábek, malíř a třaslavec.

 „Co čumíte, volové?“ Toto zvolání už bylo skoro moc. Pohledy přátel byly Jouzovi nepříjemné. Rozhodovali o něm, chtěli mu mluvit do soukromí.

 „Myla by ti nádobí.“

 „Hele, nech si to.“

 „Je příjemné koukat večer na pěkné děvče.“

 „Na pěkné děvče?“ Jouza se provokativně rozhlédl. „Souhlasím. Na pěkné děvče je pohled vždycky příjemný.“

 „Nech na hlavě, plesnivče,“ řekl hospodský popuzeně. „Náhodou, co ti budu povídat. Tahle holka...“

 „Správně, co bys mu povídal. On už má všechno za sebou a ženské mu už nic neříkají. Přitom ani není tak starý. Jenže toho už moc pamatuje a to se pak sčítá a umocňuje.“

 „Teď promluvil ten pravý. Když ty potřebuješ model, Abunde, bereš si k ruce naučný slovník nebo anatomický atlas. Můžu tě ujistit, že heslo prsní bradavka ve slovníku není.“

 „Na co narážíš?“ zaútočil Žlábek. Až dosud se mu zdálo, že je všechno v pořádku. Jeho ženské akty prsní bradavky postrádaly. Věřil totiž, že bez zvýrazněné prsní bradavky jeho ženský akt ztratí odpuzující sexuálnost. Proto se snažil ženu zbavit toho, co na ní bylo podstatné, a obracel pozornost k tomu, co vidět nebylo, alespoň ne na první pohled. K duchovnu.

 „To je zajímavé,“ řekl Sůva a neupřesnil, co má na mysli.

 „Tak řekni, kolik bys chtěl měsíčně?“ naléhal Solari.

 „Koupíme mu anatomický atlas.“

 „To by ses, kamaráde, prohnul.“

 „Teď jsou v kurzu americké učebnice. To starý český atlas bude někde za pár šupů. Myslím ve výprodeji.“

 „Nedělej si iluze. Atlas made in USA pro doktory stojí přes dva tisíce a přitom není k mání.“

 „Jak to víš, Abunde?“

 „Tak kolik bys chtěl měsíčně?“

 „Za co?“

 „Bože můj, za to, že ji necháš bydlet.“

 „Já jsem řek, že ji nechám bydlet?“

 „Víš, kamaráde, jak by se ti ulevilo?“

 „Jestli jsem dobře rozuměl, ulevilo by se jenom tobě.“

 „Z bytu platíš takovejch osmnáct stovek. Bez ostatních poplatků. Důchod nemáš větší než ostatní vrstevníci. Moc ti toho tedy nezbude. Když od ní budeš chtít tak patnáct, což je ušlechtilá cena, myslím cena stanovená ušlechtilou osobou, filantropem, přítelem mládí a tak, přece jenom ti něco zůstane na pivo. Alespoň sem tam.“

 Z ulice se ozvalo troubení a pak křik. Otočili hlavy k oknu, které před tím servírka zakryla záclonou.

 „Někdy se stane,“ ozval se Jouza po pauze, ve které všichni počítali a odhadovali ubohost své existence, „že člověk dá přednost jistotám ne sice příliš povzbudivým, ale přece jenom pohodlným. Já jsem si na ně už zvykl.“

 „Koukej, holka je mladá, zdravá, vzdělaná. Slušně vychovaná. Je z Chrudimi. Rodina ji vydržovat nemůže. Domluvíme se? Můžeš sem chodit na večeři.“

 „Ha, ha, ha,“ smál se Sůva. „Na tousty chrousty.“

 Holka mladá, zdravá a vzdělaná se po nich ohlédla. Dědci rozvazují.

 „Představ si ty dlouhé zimní večery, kamaráde, a neodporuj,“ vyzval ho Žlábek a hledal po kapsách peněženku. „Už tady sedíme moc dlouho. Vypadá to, že se chystají zavírat.“

 Vstali, zaplatili. Červená s nápisem Coca-Cola se najednou začala silně připomínat. Když si Žlábek se Sůvou brali kabáty, špitl Jouza do Solariho ucha, které se obracelo k baru a spolu s majitelem se tvářilo nerudně: „Ať přijde v neděli ráno, ale spíš dopoledne. Na něčem se už dohodneme.“ Hned se však odvrátil. „Jo,“ řekl, když oba kolegové s kabáty na těle přišli blíž, „to červené víno vyndej z lednice, když zuby zebou, pít se nedá.“

 „Fajn. Beru to jako oprávněnou kritiku váženého hosta a znalce,“ smál se Solari.

*

 „Evžene?“

 „Hele, ty ještě žiješ? Proč jsi se neozval, člověče?“

 „Já bych se byl ozval, jenže...“

 „Jenže jsi neměl čas, jenže se ti nechtělo, jenže jsi líný jako veš. Taky ti nepřálo počasí. Těch jenže je jako blech v psím kožichu. Tak skoč na tramvaj a ať už jsi tady.“

 „Já jsem, vlastně, chtěl jsem se zeptat, jak se ti daří, když jsme se tak dlouho neviděli.“

 „Všechno se to dozvíš, až přijedeš.“

 „Taky jsi mohl sám zavolat, jen kdyby se ti chtělo.“

 Mírná pobídka, výzva, člověče, ještě ti na mně záleží? Člověk Jouza vstupuje do mnoha vztahů. Od jisté doby se ovšem mnohé zjednodušilo, mnoho vztahů ubylo. Zbyly rozpaky. Co ještě platí, co už neplatí? Potkám ho na ulici, odvrátí se, anebo ho mám pozdravit první? Přece se nebudu podbízet a ponižovat. V případě kamaráda Evžena, Mistra sochaře a hlavně kamaráda, to snad neplatí. Nebo taky? Dnes si člověk nemůže být ničím jist. Když Jouza klepal na nějaké dveře, počítal s tím, že taky nemusí vejít. Každý se udělal pro sebe, nějaký tradovaný kolektivismus, altruismus – k smíchu. Možná snad prostá lidská sympatie, někdy ohledy, já jsem taky člověk jako ty.

 „Zalévám ti desku, mám však dojem, že se ti to už zbortilo.“

 „Nevadí. Už ani nevím, co jsem chtěl dělat.“

 „Měl by ses stydět. Naříkáš jako bába Prdlavka.“

 Dáma toho jména byla kdysi modelkou a sedala studentům jejich atelieru, když zmínění sochaři studovali.

 „Máš toho nadělaného skoro jako na volnou plastiku. Vysoký reliéf. Vzpomeň si, nebo si vymysli něco jiného. Přece ti nejde o to, abys oslnil kupce – nebo sponzora, jak se jim teď říká. Tak tě čekám.“

 „Prdlavka umřela někdy na začátku sedmdesátých let.“

 „No jo, já jí byl na pohřbu. Z našeho atelieru jsem byl sám. Vidíš, už je jenom v něčí paměti.“ Zavěsil, myslel, že bylo řečeno všechno, co mělo být řečeno.

*

 V létě byl Jouza v Prachaticích. Měl tam na náměstí – nebylo to přímo náměstí hlavní, dá-li se v Prachaticích mluvit o hlavním náměstí a náměstích vedlejších – sochu. Všude byli holubi, psi je honili. Jouza dělal monumenty. Někdo je dělat musel, když je doba chtěla. Když přijel do obce, kde jeho socha stála, ať venku nebo ve spořitelně, vždycky si ji šel prohlédnout. Tahle stála. Jenže jeho jméno, vyvedené v kovových literách, někdo, zřejmě dlátem, odsekal. No prosím. Jako by ho vykastrovali! Už nejsem nikdo. Už jsem umřel. Lépe umřít v původním slova smyslu než takhle. Na tomhle životě mi záleží víc než na tom druhém.

*

 Ten systém se udržel tak dlouho proto, že to s ním většina jeho stoupenců nemyslela zas tak úplně vážně. Každý si ho po svém vylepšoval. Nebo naopak? Kdyby všichni, kteří pro něj hlasovali, dělali to, k čemu se na schůzích zavazovali, nebylo by síly, která by ho rozvrátila. Přirozený lidský oportunismus? Slitování je matka porážky, říkal prý Čingischán.

*

 Problém, Jouzo. Dočasnost a přechodnost. Základní otázky naší trvalosti. Všechno podstatné máš za sebou a divíš se tomu. Všichni kolem, i ten řidič tramvaje, který tě nechal doběhnout na refýž, i když nemusel, to má před sebou. Myslím tohle zjištění. Ted sedí a blaží ho, že udělal dobrý skutek.

 Jemu toto poznání dočasnosti Jouza nepřál. Přál ho jenom některým z bývalých přátel, kteří vyskočili na koně a drží se pevně v sedle. Na věky věků. Amen. Až jim poleze tlusté do tenkých, poznají, jak chutná poznání.

 Ulice vykřikovala své denní zprávy. Pozdní vydání ranních informací. Cena kuřat, bůčku, vepřové plece. Ceny nestačil zahlédnout, nechtěl kroutit krkem, bolelo ho v zátylku. Díry v ubíhající vozovce přehlédnout nešlo. Klopýtavý pohyb staříků, možná vrstevníků, kteří nedbali o životosprávu. Hekavé nastupování a řidičovy ohledy.

 „Děkuji vám,“ křičí babka, Jouza poděkovat zapomněl. Trochu ho to zamrzelo, proto babku pustil sednout. Kolem sedělo několik mladších lidí, jako vždy, kdo dřív přijde, ten si sedne. V příští stanici stejně vystupuje.

*

 Evžen má dům jako hrad. Zapadlá ulička, vily a zahrady. Z venku dům mnoho neslibuje, ale uvnitř poznáš, že ho navrhoval a stavěl odborník, který nemusel šetřit. Zahrada je ovšem zarostlá, v ní je sem tam obtížně sem dopravený kus skály. Mezi tím slepice. Evžen má blízko k přírodě. Domácí zvířata na dvoře asi těší jeho venkovskou duši.

 „Patříš mezi ně, kamaráde. Nemysli si, že když umíš číst a snažíš se přírodu korigovat, což ti na čas velkoryse promine, že jsi něco víc. Nejsi. Tvoje úzkosti tě diskvalifikují, zaskakují. Promiň. Mluvím nesmysly, nesmíš si to tak brát. Každý v sobě máme kus měšťáka, který vidí v civilizaci střed Vesmíru. Pokora, hochu. Bez pokory jsi jenom větrem zmítaný loňský list z tohoto stromu.“ Ukázal na starý ořech, který odmítal porazit, i když už neplodil.

 Se svou ženou žil v přízemí, patro obýval ženatý syn s rodinou.

 „Co dělá Evženie?“

 „Šla k doktorovi, bolí ji zuby.“

 Evžen měl za ženu Evženii. Dojemná shoda. Atelier pak vzadu za domem, vchod ze zahrady. Teplo z plynového kotle, který vyhříval celý dům, bylo příjemné. V tomhle předjarním čase jistě.

 „Když někoho v našem věku ještě bolí zuby, může mluvit o přízni matky přírody.“

 Jouza vyndal z aktovky ručník a několik špachtlí.

 „To jsi snad nemusel.“

 „Já vím, že ne, ale pořádek dělá přátele.“

 „O tom silně pochybuju. To by bylo mezi lidmi všechno moc jednoduché. Stačilo by si pravidelně čistit boty a...“

 „Vidím, že se neměníš, a to je dobře.“ Jouza prohlížel ztvrdlou hlínu na desce. Dvě svislé latě omezovaly prostor, ve kterém mělo něco vzniknout. „Znovu to rozdělám.“ Sundal si sako a vyhrnul rukávy košile. Hlínu zásadně rozdělával rukama.

 „První, co jsme se na škole učili, byl reliéf. Stáhnout desku. Pamatuješ na to?“

 „A ty s tím na stará kolena zase začínáš. Doufám, že se postupně propracuješ k velkolepým panákům.“

 „Umím si představit, že někdo, třeba Syneček, dělá doma model, kterému říká Zákon trhu. Ne, hrome, jak se to jmenuje, Klaus tím pořád operuje. Něco jako všemocná ruka, nebo tak nějak.“

 „Ty jsi zase dělal macaté ženské a říkal jsi jim Svoboda, možná i Diktatura proletariátu. Tak se nesměj.“

 „Nesmysl. Žádná diktatura proletariátu. Dělal jsem partyzány a barikádníky. Měl jsi tenkrát proti tomu něco? Neměl. Tak proč mne dneska popichuješ?“

 „Proto, že si děláš legraci ze Synečka. Každý chce žít a každý žije v nějakých poměrech. Nevybral si je. Ty tu jsou a on se musí nějak podřídit, vyrovnat se s nimi. Buď tak, že s nimi souhlasí, anebo jinak.“

 Jouza plácl kusem hlíny na desku a o postranní tyč si utíral ruce. Zřejmě měl výraz, který přiměl Evžena k pozornosti.

 „Něco ti je? Nějak jsem se tě dotknul? Neblbni přece.“

 „Já neblbnu.“

 Seděl a koukal se na boty. V atelieru se Evžen nepřezouval. Měl tu binec, rozpracované plastiky, zbytky sádry, role balicího papíru a na něm náčrty ženských postav. V koutě stála sádrová ženská v životní velikosti. Evžen ve špinavém modrém plášti vypadal jako kupecký příručí v železářství pana Svitáka u nich v Jaroměři. Dřevěné schody vedly do ochozu na úrovni prvního patra. Tam měl Evžen psací stůl a knihovnu. Tam byl prostor pro přemýšlení.

 „Něco ti je?“

 „Je. Jsou věci, které nemám rád a s nimiž se nedá nic dělat, jenom to, že je nemám rád. Na co umřela?“

 „Kdo na co umřel?“

 „Paní Mrožková.“

 „Paní Mrožková? Znal jsem ji?“

 „Přece jsi o ní mluvil. Prdlavka.“

 „Bože, ty si pamatuješ, že se jmenovala Mrožková?“ divil se Evžen. Na co umřela, už nevěděl. Jenom si byl jist, že jí byl s kvestorem na pohřbu. A se šoférem, který kvestora vezl, a když už tam byl, vešel a postál u dveří obřadní síně.

 „Umyj si ruce, udělám kafe.“ Byla to výzva ke smíření, i když vcelku nebylo proč se smiřovat.

 Konvice stála na plynovém sporáku.

 „Potkal jsem Bílka.“

 „Kterého Bílka?“

 „Pana soudruha, přece. Už jsi zapomněl?“

 Pana soudruha. Zapomenout nebylo možné.

 „Zase obchází ateliery?“

 „Sebevědomí ho neopustilo. Je si jist, že nebýt jeho, byla by česká kultura dávno pod drnem. Umění určitě.“ Postavil na stůl, ze kterého sundal větší kusy všelijakých zbytků, dva šálky a hledal lžičky.

 „Šťastný to člověk. Doufá a věří, že přijde doba, kdy bude opět slaven.“

*

 Bylo to takhle:

 „Hele! Bacha! Pan soudruh je za rohem,“ křikl někdo do dveří a zmizel dřív, než stačili otočit hlavy.

 V atelieru teď byli dva studenti, asistent Syneček a Jouza s Evženem. Jouza tam byl náhodou, proto se chystal, že se obratem ztratí.

 „Počkej, ty jsi přece funkcionář a tenhle pán musí mít kolem sebe svitu znalců. Neblbni,“ držel ho Evžen za kabát.

 „Já jsem funkcionář svazový, a ne školní,“ vzpíral se Jouza.

 „Tím spíš.“

 „O co se tu přetahujete, soudruzi?“ Bílek byl ve dveřích a tvářil se přičinlivě. Byl to jeden ze škály jeho výrazů. Měl je pro všechny příležitosti. Teď uplatnil typ: Jsem mezi svými, sem patřím, tady jsem doma.

 Pozdravili, ruce podali. Studenti se vysmekli ze dveří, nikdo jim nebránil.

 „Kde máte profesora?“

 Když přišel Bílek na školu, dělal mu společnost rektor a profesor příslušného atelieru. Tentokrát přišel bez ohlášení a profesor byl ještě na chalupě.

 „Pracuje v terénu. Vybírá materiál.“

 „To mi vypravuj a tvař se přičinlivě. Profesor vybírá kamení!“ Zasmál se právem. „A co vy, na čem pracujete?“

 Zůstali tu tři, museli vydržet.

 Vypravoval, mluvil, radil. Poslouchali, jinak to nešlo. Požádal je, aby profesorovi vyřídili, že ho má ve středu dopoledne navštívit. Co mu chce, neřekl, ale bylo to prý důležité. Slíbili. Už mysleli, že se rozloučí, když je vyzval, aby si s ním zahráli karty.

 „Je taková situace, příjemná chvíle. Myšlenky se hrnou, zrovna když člověk zahálí. Nevšimli jste si toho?“ Že byl právě na škole, kde se v tu chvíli mělo zřejmě vyučovat, velkoryse přehlédl.

 „Skočím pro mariášky,“ chopil se iniciativy Syneček. Hned se nestane, aby on, asistent, hrál karty s polobohem.

 „Mariáš ne, kanastu.“

 „Co? Kanastu? To je pro školní děti. Chlapi hrají mariáš,“ smál se Syneček – a to neměl. Nakonec samozřejmě hráli kanastu a dbali, aby nevyhrávali.