STROJ FANTAZIE

Ladislav Szalai

I.

STROJ FANTAZIE

STROJ FANTAZIE

KULOVÝ BLESK

LÁSKA NEBESKÁ

DVOJČATA

STRAŠIDELNÁ DÍRA

(Z vyprávěni Guluse Mikrofonta, statečného šlutského plavce)

Předmluva

1. Tajné jednání

2. Cesta

3. Díra koulovatá

4. Návrat

CHARLIE CHAPLIN A KONEC SVĚTA

GUANA ITI

II.

STRUNA ČASU

STRUNA ČASU

VEGETARIÁNI

ECCE ROBOT

KRÁSNÍ TULÁCI

MUŽ SE DVĚMA ŽIVOTY

VE SPÁRECH KATA

III.

ANTISTRACH

ANTISTRACH

NEJKRÁSNĚJŠÍ KONCERT NA SVĚTĚ

HALÓ, TADY KARIVARA

BRÁNA NOCI

KRÁSNÁ PLANETA

INTERVIEW S PÁNEM SVĚTA

RŮŽE PRO KYBORGY

SETKÁNÍ

NEKONEČNÝ PÁD

JSEM ZASE ČLOVĚK

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Ladislav Szalai

Karlu Smolanovi

s nejhlubší úctou a obdivem

Copyright© 2012 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1992 by Ladislav Szalai

Copyright© 2012 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-57-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-58-7 (ePUB)

ISBN: 978-80-86538-96-9 (PDF)

Všechny hluboké věci jsou zpěvem.

(Carlyle)

I.

STROJ FANTAZIE

STROJ FANTAZIE

Dnes, na konci 29. století, kdy na Zemi už snad ani neexistuje „čistokrevný“ pozemšťan, si jenom stěží uvědomujeme, jakou revoluci znamenalo pro naše předky setkání s lidmi z jiných světů. Málokdo z mladých lidí se zabývá otázkou, zda jeho pradávným předkem byl člověk ze Země, Spilanely, Eitu či Lortosu. Lidské a pseudolidské rasy ze všech koutů vesmíru se za těch sedm století přátelských styků tak sblížily, že i některým počítacím strojům se zaměřením na historii dá práci vypátrat, kdo je kdo. My, obyvatelé Země, pokládáme tento stav za naprostou samozřejmost, avšak vždycky tomu tak nebylo; kdysi tu žili jenom samí „čistokrevní“ domorodci, i když se to zdá téměř neuvěřitelné.

V těch dávných, primitivních a ne úplně romantických dobách, jak si to mnohdy obmýšlíme, znamenalo spojení člověka ze Země s mimozemšťanem cosi úchvatného, dobrodružného, ale jistým způsobem i odpuzujícího. Zavedu vás teď až k prvnímu milníku nové epochy, do doby rozjasňujícího se temna a neuhasitelné žízně po poznání, bez níž bychom dnes nebyli tím, čím jsme. Na příkladu „bláznivého“ vynálezce Lakmuse Pinty z Loun se vám pokusím přiblížit prototyp první lidské bytosti z naší sluneční soustavy, která se zrodila díky spojení dvou hvězdných ras.

Dnes už se přesně neví, kde leželo město Louny. Odborníci (např. Kejda, Vaigh, Slepnikov) tvrdí, že tam, kde se rozkládá megapolis Praha. Jedno je jisté: 16. prosince 2175 přesně v 7.08.034 slunečního času zde přišel na svět hluchý chlapec s velkou hlavou, jemuž bylo později souzeno prožít krátký, ale tak naplněný život s přiléhavou přezdívkou Nový Edison.

Avšak vraťme se nejprve o nějaký ten rok zpět, abychom dobře pochopili okolnosti jeho zrození.

13. února 2087 odstartoval na dálnou mezihvězdnou plavbu kosmický křižník Rosenbaum. Na jeho palubě se nacházeli i dva mladí lidé pocházející z Loun. Byli to bioplastik Karel Houdek a hydroložka Jarmila Veselá. Po sedmi letech (relativních) cesty plné hádek a vzájemné nevraživosti přistáli na planetě Delor, kde se setkali s civilizací Rakenkaurů. Dnes už bohužel přesně nevíme, jak vypadali Rakenkaurové v těch mytických dobách, ale můžeme-li věřit svědectví Karla Houdka, byli to lidé s kůží červenou jako dobře vypečený koblížek a na zádech měli bílý pruh zdéli čtyřiceti centimetrů. Nebudeme se zabývat výsledkem kontaktu s nimi, řekněme si jen to, že křižník Rosenbaum pobyl na planetě necelý rok a pak se vydal na zpáteční cestu. Několik dní po startu uzavřel bioplastik k překvapení celé posádky s hydroložkou sňatek. Zatím se neděje nic pozoruhodného, ale teď pozor: asi za měsíc po svatbě zjišťuje hlavní lékař výpravy u novomanželky první známky těhotenství. Ani to by nebylo pozoruhodné, jenže... Jenže těhotenství trvalo až do příletu na Zemi, tedy celých sedm let (relativních)! To byl první opěrný bod, na jehož základě Karel Houdek prokazoval u rozvodového soudu manželčinu předsňatkovou nevěru. Druhým bodem, jímž prokázal víc než dostatečně, že otcem malého Lakmuse je člověk z Deloru, byla barva kůže nešťastného nemluvněte. Červená jako koblížek, s bílým pruhem na zádech.

Sedm let těhotenství a barva kůže, to vše tedy jednoznačně potvrdilo, že Lakmus Houdek, později Pinta, se stal prvním člověkem na Zemi, v jehož žilách kolovala jiná krev než pozemská. Toto prvenství už mu nikdy nikdo nevezme!

Rané dětství vynálezce bylo více než pochmurné. Ihned po rozvodu jej matka umístila v automatických jeslích se čtyřiadvacetihodinovým provozem a zde strávil tři roky ústrků a téměř naprosté osamělosti, jíž nebyla na vině pouze jeho naprostá hluchota, ale – což je nepochopitelné – hlavně barva kůže! Ostatní děti si s ním hrály jenom výjimečně, a to převážně tehdy, když šlo o hru ,,na Indiány“. Po třech letech konečně adoptovali malého génia manželé Pintovi, pocházející shodou okolností také z Loun.

„Byl s ním těžký život,“ svěřili se o mnoho let později v interview poskytnutém čínskému reportérovi Li Čong Čongovi. „Neustále nás napomínal, že ho nesprávně vychováváme. „Kdybych já měl na starost vás,“ říkával, „to byste teprve viděli, jak vypadá správná výchova!“

Lakmus Pinta je stár čtyři roky, když se u něho poprvé projevuje výrazný vynálezecký talent. Na louce u Loun sestrojuje jednoho letního odpoledne šnekové soukolí ze živých šneků, které se doopravdy otáčelo, i když přirozeně jenom velice pomalu.

„Tehdy jsem pocítil takovou nepopsatelně čistou radost,“ přiznal se o pět let později u příležitosti přebírání své první Nobelovy ceny, „že se to nedá popsat. Objevil jsem rázem smysl svého života. V jediném okamžiku jsem věděl, že vynalézat nové věci je pro mě tak snadné, jako když někdo druhý plivá do vody.“

Je 3. října roku 2180. Ani ne pětiletý chlapec ve svátečních námořnických šatečkách, dítě s abnormálně velkou hlavou, z níž na vás hledí dvě bystré oranžové oči, vchází se svým otcem Samuelem Pintou do dveří československého Úřadu pro vynálezy a objevy. V pravé ruce drží papírovou krabici převázanou ozdobnou mašličkou.

„Dobrý den,“ uklání se starý Pinta zdvořile, jakmile vejdou do místnosti, kde se přihlašují patenty. „Šéfe, nezlobte se, že vás vyrušuju zrovna při svačince... dobrou chuť... ale tadyhle kluk by u vás rád přihlásil perpetuum mobile. Já tomu houby rozumím, jenže jak to vypadá, vono to asi vážně funguje.

Perpetuum mobile! Ano, slyšeli jste dobře: Nový Edison nemohl začít svou skvělou dráhu ničím menším než snem všech vynálezců. Perpetuum mobile – a to mu ještě nebylo ani pět let!

Vynález Lakmuse Pinty nebyl vlastně ničím jiným než složitým „direverzním“ soukolím. Celkem dvě stě padesát koleček se v něm otáčelo rychlostí světla, aniž docházelo ke tření a jakémukoli opotřebení materiálu. Stačilo jednou uvést celý stroj do pohybu, a jak jistě víte, dodnes se nezastavil. (Exponát si můžete kdykoli prohlédnout v Centrálním technickém muzeu na Kanárských ostrovech.) Praktický význam to nemělo žádný, protože to jako hnací zařízení nešlo k ničemu připojit, ale z fyzikálního hlediska to byl a dosud je opravdu zajímavý jev.

S různými druhy soukolí si dokázal Nový Edison pohrávat téměř celý rok. Jeho poslední model, vlastně už ne soukolí, ale jakési součtvercí, je dodnes znám všem milovníkům prostorových šachů.

Podivuhodné dítě na sebe v té době upoutalo pozornost i díky vynálezu pravolevého závitu. My už spojovací maticové šrouby s tímto zároveň pravým i levým závitem nepoužíváme, ale ještě před necelými sto lety to byla záležitost všedního dne. Opraváři amatéři si nemohli něco takového vynachválit. Točili jste doprava, doleva, prostě jak vás napadlo, a šroub se zašroubovával. Když jste ho chtěli vyšroubovat, točili jste znovu doprava, doleva – a šroub se vyšroubovával. Celý ten fígl spočíval v tom, jakou silou jste právě na šroub působili.

Přede mnou leží xerokopie zápisků ani ne šestiletého vynálezce. Jaké to úvahy a náčrty velkých projektů vycházely z té geniální hlavičky v tak útlém věku!

Tady například čtu:

Samosvornost prostorů. Pevné přitažení prostoru A k prostoru B, C, D atd.

Velikost tření mezi částicemi a antičásticemi za předpokladu, že se 1. či 2. pohybují nadsvětelnou rychlostí. Vypočítat! (Tachyony – mrknout se do slovníku!)

Donutit hnací řemenici, zkroucenou jako Möbiův list, pohybovat se absolutní rychlostí (nejlépe proti směru hodinových ručiček). Co kdyby pohlcovala některé druhy záření, ha...? Ale co kdyby napřed pohltila sama sebe, nebo mě, ha?!

Vynalézt potulný „odplyňovák“. Bylo by to něco mezi obrovským zvířetem a balónem, který funguje jako vývěva. Prostě „Plynové prase“. Žralo by to nečistotu. Viz výfukové plyny aut, průmyslový odpad, pročišťování kanalizací a odluhování řek... Nesmysl – a co estetické hledisko? Potulné plynové prase – fuj, fuj, fuj!!!

A což takhle smyslové vývěvy, ksakru. Pokřivit nebo převrátit naruby smyslové vnímání člověka... Ne, to ne, buď trochu humánní, Lakmusi. K čemu takový nesmysl? Aby lidi pak hmatali čichem, viděli sluchem, ochutnávali zrakem a podobně?

To radši sestrojit čočku s takovou antireflexní vrstvou, která odráží obrazy dějů z paralelních světů. Jestli nějaké opravdu jsou...

Píše se 23. dubna 2181. Malý Lakmus Pinta přihlašuje k patentování věčný akumulátor. Na základě takzvané supersupravodivosti vycházející ze zmrazení jakékoli látky na -2000°C, ano, -2000°C!, se mu podařilo přimět elektrické napětí k tomu, aby jeho hodnota zůstávala trvalá i po použití a ještě se zvyšovala! Toto perpetuum mobile mělo už svůj praktický význam, a ne ledajaký! Je nepochopitelné, že sdělovací prostředky sluneční soustavy věnovaly tomuto vynálezu jenom velice nepatrnou pozornost, ačkoli to bylo zrovna v době okurkové sezóny. Na jejich omluvu musím dodat, že si to o několik měsíců později vynahradily, když se Nový Edison objevil na scéně s něčím, co tehdy bylo dílem víc než převratným. Lakmus Pinta dokázal jako první myslící bytost v našem vesmíru dokonale zkapalnit odraz vědomí člověka a frakční destilací potom oddělit velké myšlenky od malých. Posléze metodou adiobatické expanze (rozpínáním) dokonce vytvářel z velkých myšlenek ještě větší!

Svět stál nepřipraven tváří v tvář něčemu, co nedokázali pochopit ani ti nejodvážnější fantasti. Teprve teď věnovala veřejnost tomuto geniálnímu chlapci zvědavou pozornost. Reportéři největších listů, rozhlasu a orientační holovize se po stovkách stahovali do Loun. Vynálezce několik dní bavilo je přijímat a odpovídat na jejich naivní otázky, ale pak obklopil svoji laboratoř silným nervovým polem, které narychlo vynalezl, a od toho okamžiku věnoval celý svůj život jen a jen vědecké práci.

Za několik dni po zkapalnění odrazu vědomí přichází s podivuhodným vynálezem elektrického napětí, které je střídavé a zároveň stejnosměrné. Také přivádí na svět mistrovské dílo mikroelektroniky, diodu jenom o něco málo větší než jeden kvark. Škoda, že se ji nepodařilo zachránit; vynálezce o ni totiž přišel při náhodném kýchnutí a později se k tomu tématu už nevrátil.

Ani ne osmiletý Lakmus Pinta se vzápětí odvážně pouští do transformace akustických signálů nižších i vyšších živočichů. Velice záhy se mu podaří dekódovat jazyky všech tvorů nejen na naší planetě a sestrojit originální jazyk, jímž se dnes všichni domlouváme.

V krátké řadě za sebou následují potom vynálezy telefonu, rádia, magnetofonu a orientační holovize pro slepce a hluchoněmé. Génius si zabudoval jako vůbec první člověk všechna tato zařízení do vlastního těla a napojil je na své smysly, což všichni nemocní i zdraví učinili později po něm.

Určitě vás nikdy nenapadlo v okamžiku, kdy se zataháte za obočí a obraz holovize se vám začne promítat na sítnici oka, že za tuto samozřejmost můžete poděkovat právě jemu!

Vrcholem vynálezcova mládí, datujícího se obvykle do jeho devíti let, je pokus, který provedl s neobyčejně rozpínavým feromagnetickým plynem, který samozřejmě sám připravil. Dodnes nechápeme, jak se mu mohlo podařit na několik minut „zmagnetizovat“ veškeré zvuky na území Evropy a později provést to samé i se světlem, takže všichni mohli tenkrát víc než deset minut sledovat svoji zvukovou a obrazovou minulost, aniž existovala jejich přítomnost.

Náladový magnetofon je posledním dílem velkého vědce a myslitele, jež můžeme zařadit do údobí jeho tvůrčí mladosti. Přivedl jej na svět dva dny předtím, než se švédská akademie věd rozhodla ocenit jeho práci Nobelovou cenou.

Je 6. února 2184. Teprve devítiletý hoch s čerstvým přídomkem Nový Edison odjíždí se svým adoptivním otcem Samuelem Pintou a jeho manželkou Růženou do Stockholmu. Po cestě jim tleskají rozjařené davy.

8. února švédský král předává Nobelovu cenu za fyziku nejmladšímu géniovi v historii této proslulé nadace. Celá sluneční soustava vysílá přímý přenos z této slavnostní akce. Dokonce se napojilo několik mimozemských stanic, například holovize Alfa Centauri a chemovize Arktur.

„Dostávám tuhle cenu poprvé, tak mě to hrozně dojímá,“ končí vynálezce svůj proslov. „Ale bojím se, že by mě to příště dost zdržovalo, tak mi další cenu pošlete poštou...“

Jaká předvídavost u tak mladého intelektu! Ano, ještě celkem šestkrát – a to jednou zapomněli! – se rozhodla porota expertů v budoucnosti předat Lakmusi Pintovi ocenění nejvyšší. Ještě šestkrát obdržel pak Nobelovu cenu, i když už jenom třikrát za fyziku!

Nový Edison se vrací ze Stockholmu domů převlečený za robota. Stydí se přijímat ovace davů, které na něho čekaly na každém rohu. V Lounech a širém okolí se shromáždilo tehdy tolik lidí, že se dnes vůbec nemusíme trápit otázkou, proč je megapolis Praha tak přelidněná. Je tomu tak proto, že mnozí ze zvědavců, poznajíce krásu tehdejšího středočeského kraje, se v něm rozhodli zůstat natrvalo.

Lakmusi Pintovi je devět let. Dosáhl toho největšího úspěchu, jakého mohl vědec (ano, vědec!) v té době dosáhnout. Ale teprve teď se Nový Edison pouští doopravdy do práce. Jeden za druhým přicházejí na svět podivuhodné vynálezy. Začíná to celkem nevinně humorným vynálezem špendlíku se dvěma hlavičkami a věčnými zápalkami, které nejde nijak uhasit, ale vzápětí už můžeme zaznamenat objev umělého horizontu, což nebyl už v té době archaický setrvačníkový přístroj ukazující polohu letadla vůči obzoru, ale skutečný horizont. Vynálezce sestrojuje laserovou páku a model města pro náměsíčníky, určuje teplotu, při níž se vypařuje hmota, prostor i čas... Nebudu se zbytečně zabývat záplavou všech jeho tehdejších vynálezů; jejich seznam si můžete kdykoli prostudovat ve speciálním archívu na Halleyově kometě. Pojďme raději dál.

Vynálezci bylo šestnáct let, když se z neznámého důvodu oženil s jednou z miliónu dívek, které svými dopisy přivedly ke zhroucení lounského poštmistra. Byla nečekaná svatba náhodou či úmyslem génia? Jedno je jisté, o svatební noci dokončil Nový Edison práci s hmotou, jejíž hmotnost je záporná. Dnes nikoho nepřekvapí, když položí závaží o hmotnosti 101 kg na tuto hmotu a váha ukáže -101 kg, ale jaký to byl tenkrát objev!

Za tři dny se Lakmus Pinta rozvádí. Krátká epizoda je snad jediným vodítkem historiografů, které by nám mohlo pomoci vyřešit otázku, jaký byl vlastně intimní život velikána. My však nechme tuto záležitost stranou; pro nás je Nový Edison důležitý jako člověk-vynálezce, nikoli jako manžel. Povšimněme si raději závěrečného údobí jeho tak krátkého, a přesto tak tvořivého života. Je čeho si všímat. 8. ledna 2191 zakopávají specializovaní odborníci na různých místech zeměkoule zvláštní přístroje regulující zemětřesení. Jedná se o takzvané Pintový terraregulátory. Toho samého dne přihlašuje Mistr k patentování několik vynálezů najednou. Prvním z nich je detektor DF, přístroj zaznamenávající veškeré projevy dětské fantazie. Druhým je letadlový motor s podtlakovým kornoutovitým vstupem (viz násoska či požírač mraků – Velký technický slovník). Ve třetím případě se jedná o raketový motor poháněný vakuem. Spalovací komora byla veliká asi jako mozkovna průměrného literárního kritika. Čtvrtý vynález je mechanický ohař podle Raye Bradburyho. Dodnes baví diváky celé sluneční soustavy pronásledováním mechanických krys.

Byl to opravdu šťastný den pro pozemskou techniku, i když jej doplníme nezdařeným pokusem s absolutně černým prostorem (nikoli tělesem), což byla naprosto temná „krychle“ o hraně dvou metrů, pohlcující veškeré druhy záření.

„Je to dokonalý lapač světla, tím jsem si jist,“ prohlásil tehdy Lakmus Pinta. „Nevyjde z toho ani paprsek.“

Ale vyšel. Přiznejme, že tento experiment, tato demonstrace se mu nezdařila tak, jak očekával. Když totiž dovnitř vešla lady Monohanová z hrabství Norfolk, všichni mohli spatřit, jak ve tmě světélkují její zuby.

Ne, myslím, že není třeba zabíhat do podrobností a líčit okamžik největšího vzletu a zároveň i následovného pádu velkého myslitele, prvního člověka moderní doby. Řekněme si jen tolik, že 8. leden byl posledním dnem, kdy Nový Edison přinesl světu něco nového. Od toho okamžiku u něho můžeme pozorovat jakýsi nevysvětlitelný duševní úpadek, projevující se stále sílící rezignací a bolestným smutkem. Lakmus začíná zničehonic filosofovat, a to obvykle značí brzký konec. Upadající génius jakoby minutu za minutou stárnul.

Začíná proto diktovat svoje vzpomínky do starého magnetofonu po dědečkovi (nevlastním) a neustále při tom zdůrazňuje „všem svým posluchačům“, jak strašlivě se mýlil. „Kdybych měl začít znova,“ říká, „tak bych na to šel jinak. Ani by mě nenapadlo, abych něco vynalézal. Celé dny bych strávil tím, že bych se válel někde na louce v trávě a chytal při tom lelky. Za žádnou cenu bych nevzal do ruky knihu. Je to návnada, která přináší jenom hořkost.“

Je 3. února 2191. Sedminásobný nositel Nobelovy ceny se ještě naposledy pokouší vynalézt něco nového. Spouští svůj „jaderný reaktor“, což prý bylo zařízení plné jader a pecek všech možných plodů. Doufá díky zrychlené fotosyntéze a následující „jaderné reakci“ vyrobit originální tekutou vůni pro voňavkářský průmysl, ale jediným výsledkem celého pokusu je boule na čele, kterou mu způsobila vylétnuvší pecka broskve.

Ta pecka, ta boule, to byla poslední kapka a pak se přelil pohár hořkosti... Lakmus se toho únorového večera rozhodl skoncovat se životem. Vlastně ne úplně skoncovat, ale...

Rozhodným krokem míří zklamaný mladý muž k tajnému trezoru ve sklepě pod domem, kde strávil tolik činných let. Spouští nepochopitelné zařízení, jež si předvídavě sestrojil pro tuto chvíli, o níž netušil, že přijde tak brzy.

Komora, v níž se uzavřel, se začne zmenšovat, zmenšuje se... a hle: i Nový Edison se zmenšuje – a jako by ke všemu ještě měnil podobu...

Náhle je konec. Před námi stojí průsvitná urna z nezničitelné látky. Uvnitř se jakoby v teplém letním větru zachvívá ta nejkrásnější květina, jakou si možno představit. Na podstavci urny, kterou můžete zhlédnout každý den, kromě neděle, od 8.00.000 do 15.00.000 slunečního času v lounském mauzoleu, jsou napsány drobným písmem verše velkého lounského básníka 20. století Konstantina Biebla:

Až zemřem,

staneme se květinami.

Ve dne budeme lidem pro radost

a v noci budem sami.

KULOVÝ BLESK

Nedávno jsem se dočetl v novinách o prazvláštní smůle anglického plnokrevníka Hannibala. Tento ušlechtilý kůň běžel od samého začátku jakéhosi slavného dostihu (nevím, jestli to byla zrovna Velká liverpoolská) na čele a chybělo mu už jenom několik délek do cíle, když vtom ho zcela nečekaně srazil blesk. Jezdec prý neutržil žádné zvláštní zranění, což se mi zdá být dost podivné. No ale psali o tom v novinách, tak to asi bude pravda. Případ „koňského blesku“ není jediným důkazem, že přírodní elektřina dokáže být někdy nanejvýš záludná, a to v tom nejnevhodnějším okamžiku. To, co se stalo mně, mému příteli Silvestrovi a jeho ženě, je toho ještě lepší ukázkou.

Bylo to někdy uprostřed léta. Na obloze se kupilo několik nevinných bělostných obláčků. Takové malé nic. Ten den byl pro Silvestra mimořádně významný; on se totiž právě ženil.

Začalo to tím, že se k zemi snesla jemná prška deště a několikrát malátně zahřmělo. Pak nás překvapilo prudké krupobití, po kterém se na nebi udělala duha. Zdálo se, že je po všem.

„Tak půjdeme?“ obrátila se k nám matka nevěsty. „Kde je Silvestr?“

„Před chvílí jsem ho viděl jít ven,“ odpověděl jsem jí po pravdě. „Řekni mu proboha, že už musíme jít,“ obrátila se matka ke své dceři. „Kde má teď co bloudit? Tak běž, ať nepřijdeme na radnici pozdě!“

Nevěsta vyběhla ze dveří. Bílé šaty za ní vlály jako sníh.

„Bože, bože, kde se toulají?“ zahořekovala po několika minutách čekání na skoromanžele matka nevěsty a pohlédla na nás zkroušenou tváří. „Pojďte, půjdeme,“ vyzvala nás, „určitě se venku s někým zapovídali. Už nemáme moc času...“

Vyšli jsme ven z bytu a sestoupili po schodech o dvě patra níž. Byl nás docela slušný zástup. Celý dům hlučel našimi hlasy. Na dvorku, asi dvacet metrů od domovních dveří, stál hlouček lidí a v něm se třepotaly nevěstiny bílé šaty.

„Silvestře!“ ječela nevěsta hysterickým, vzteklým hlasem. „Nech toho, chováš se jako cvok! Přeskočilo ti v hlavě?“

„Zbláznil se! Určitě se zbláznil!“ dolehla ke mně slova jednoho z mužů, asistujícího nevěstě při podivném domlouvání.

Marně jsem se snažil zahlédnout černé Silvestrovy šaty. Nikde jsem ho nespatřil. Silvestr se zřejmě ukrýval v rohovém výklenku domu, kam jsem ani já, ani ostatní svatebčané ze svého místa neviděli.

Matka nevěsty s překvapenýma očima namířila k hloučku. „Co šílíte?“ zaburácela svým typickým způsobem. „Silvestře...!“ zůstala najednou stát jako socha. „Co to má znamenat...?“ vyšlo jí šokované z úst a její jindy tak přísný pohled teď bezduše plynul tam, kde jsem i já po chvíli spatřil prapodivně zkroucenou, nepochopitelně nehybnou Silvestrovu postavu.

Silvestr stál ve výklenku s rukama nad hlavou. Oči měl divoce vypoulené a zračil se v nich jakýsi zvláštní druh šílenství. Ústa měl ten nešťastník otevřená široce dokořán a na tváři bílé jako křída se mu nepohnul jediný sval. Nebohý ženich! Nebohý Silvestr! Kdybych věděl, co mu v té chvíli táhne hlavou!

„Já se bojím! On se zbláznil!“ vrhla se nevěsta v ústrety matce, aby se jí vyplakala na rameni.

„To jsem nevěděla, že jste takový, Silvestře!“ sjela ho matka přísnýma, zlostnýma očima. „Co to má znamenat? Nechte těch opičinek – obřad začíná za čtvrt hodiny! Než tam dojedeme... Silvestře! Slyšíte? Nedělejte, že mě neslyšíte! Dejte okamžitě ty ruce dolů!“

„Co blázníš, brácho,“ obrátil jsem se ke svému příteli. „Stalo se ti něco?“

Silvestr se nepohnul.

Pohlédl jsem na něho pln úžasu a povšiml si jeho zvláštního, nepřirozeného postoje. Opíral se hlavou o zeď a vypínal břicho několik decimetrů dopředu. Kromě toho se mírně nakláněl na pravou stranu. Muselo to být velice namáhavé. Přistoupil jsem k němu, že ho uchopím za rameno a uvedu ho opět do chodu, ale ruka se mi překvapeně zastavila ve vzduchu. Silvestr totiž tak bolestně a vyděšeně zakoulel očima, že mě to muselo zarazit.

„Co mu je?“ objevil se těsně za mnou jeho otec. „Co je ti?“ pohlédl na syna.

Silvestr ani muk. Jenom oční bulvy se pokusily zoufale naznačit, že se s ním děje něco strašného.

„Tak pojď,“ chystal se mu otec položit ruku na rameno.

„Ne!“ zasípěl potichu můj přítel a vycenil nesmírně pomalu, ale o to děsivěji zuby. Otec couvl šokovaně o krok dozadu.

„Krucinál,“ řekl, když se vzpamatoval „Je ti něco, Silvestře?“

Silvestr milimetr po milimetru začal spouštět pravou ruku dolů a kroutil při tom ukazovákem dokola. Nedovedli jsme si představit, co tím chce naznačit.

„Kulový blesk! „zasyčel najednou prudce a rychle znovu otevřel ústa dokořán.

„Kulový blesk?“ zeptal jsem se ho nanejvýš udiveně, a když jsem si uvědomil, že někde poblíž se může pohybovat cosi jako kulový blesk, naskočila mi na zádech husí kůže. Reflexivně jsem couvl o několik kroků dozadu. „Kde?“ zasyčel jsem podobným způsobem jako Silvestr.

„Tady!“ ukázal si Silvestr do úst, otevřených teď ještě více dokořán.

„Spolkl kulový blesk!“ vypískla vyděšeně nevěsta a zakryla si rukama bledou, nepříčetně strnulou tvář.

„Spolkl kulový blesk!“ otáčeli jsme se jeden k druhému s vystrašenými obličeji. Vzápětí si někteří z nás uvědomili dosah těchto slov a začali poplašeně couvat. S kulovým bleskem není žádná legrace.

„Sežeňte rychle nějakou železnou tyč!“ vzpamatoval se Silvestrův otec. „Potřebujeme hromosvod! Krucinál, dělejte něco!“ hřměl svým hromovým hlasem a jako první se rozeběhl ke dveřím domu, odkud jsme před několika minutami – alespoň většina z nás – vyšli ven. Dav svatebčanů spolu se mnou a nevěstou se rozeběhl za ním. Nenapadlo mě nic moudřejšího, než zkusit ulomit kus železného schodišťového zábradlí, ale to bylo bohužel příliš pevné. Otec nevěsty měl mnohem lepší přehled a během krátké chvíle se vyřítil z domu asi s dvoumetrovou trubkou. V patách za ním se řítil otec Silvestra. Díval jsem se spolu s ostatními, jak ti dva opřeli trubku o zeď asi tři metry od mého přítele, potom se vzdálili několik metrů od ní a začali směrem k nešťastnému ženichovi sypat příkazy.

„Pomalu se přesuň k tý trubce, Silvestře! Pomalu! Bude to fungovat jako hromosvod! Žádný strach, nic se ti nestane! Jen klid, pomalu, pomalu, Silvestře!“

S vytřeštěnýma očima jsem sledoval, jak se Silvestr nesmírně pomalým náměsíčným krokem přibližuje k trubce. Už byl od ní jenom metr... naklonil se... v očích měl výraz odsouzence na smrt... nic. Opravdu: nic se nestalo.

„Nechce to vylézt!“ zahořekoval tiše sípavým hlasem.

„To je divné,“ podivil se otec nevěsty. „Víš určitě, že to byl kulový blesk?“

Silvestr pokývl tragicky hlavou.

„Cítíš to tam ještě?“ poklepal si budoucí tchán významně na objemné bříško.

„Ano,“ přikývl opatrně Silvestr a zakoulel očima. „Je mi špatně.“

„Uklidni se,“ pokusil jsem se ztlumit jeho pochopitelnou neurózu nejistým zděšeným hlasem. „Už tam asi nic nebude.“

„Je tam,“ zašeptal nešťastný přítel.