MÍT MOC

MIROSLAV JANDOVSKÝ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2013 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-026-7 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-027-4 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-028-1 (PDF na CD)

Úvod

Český stát v první polovině 11. století.

Kdo je kdo

Boleslav II. Pobožný

Emma

Boleslav III.

Vladivoj

Boleslav I. Chrabrý

Jindřich II.

Jaromír

Oldřich

Božena

Břetislav I.

Jitka (Judita) ze Schweinfurtu

Jindřich III.

Spytihněv II.

Vratislav II.

Konrád I. Brněnský

Jaromír zvaný též Gebhart

Ota I. Olomoucký

Břetislavova dekreta

1. PŘÍBĚH SE ZAČÍNÁ, I KDYŽ NE OD ZAČÁTKU.

2. KDO KŘIČÍ, ŽIJE.

3. PĚVEC KOJATA

4. KOVÁŘ

5. KAZATEL BERDÝŠEK

6. KAM AŽ PAMĚŤ SAHÁ

7. NAŠI SOUSEDÉ

8. CESTOU NA DOUDLEBY

9. SOUD

10. POZOR NA SLOVA

11. RODINNÁ HISTORIE

12. MNATA ZE STRADONIC

13. POSLEDNÍ VÁLKA S NĚMCI?

14. KNÍŽECÍ BOLESTI

15. PORÁŽKA

16. JAROMÍR

17. PÁTÝ SYN

18. JARNÍ ORBA

19. CESTOU DO POLSKA

20. PAMĚŤ

21. MATKA

22. JEŠTĚ CESTA NA MORAVU

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Úvod

Český stát v první polovině 11. století.

Český stát se ocitl na vrcholu moci za vlády Boleslava II. (972 – 999), který spolu s polským knížetem Měškem mohl zasahovat do záležitostí mocného souseda – Říše římské – a ovlivňovat i nástupnictví na říšském trůnu. Jím ovládané území bylo v době největšího rozmachu ve srovnání se současným státem přibližně dvakrát rozsáhlejší. O to hlubší byla krize, ve které se přemyslovské državy ocitly v následujících víc jak třiceti letech po jeho smrti, kdy o knížecí stolec mezi sebou zápasili Boleslavovi synové Boleslav III., Jaromír a Oldřich a kdy do hry vstupoval i mocný polský panovník král Boleslav Chrabrý a vládce Říše římské Jindřich II.

Po smrti Boleslava II se knížetem stal jeho nejstarší syn, Boleslav III. Ten se víc než o ochranu svého území staral především o odstranění případných soupeřů o stolec ve vlastní rodině – bratra Jaromíra nechal vykastrovat, Oldřicha se pokusil přímo zavraždit. Oba uprchli k bavorskému vévodovi, pozdějšímu králi a císaři Říše římské, Jindřichu II.

Mezitím se polský král Boleslav Chrabrý zmocnil doposud přemyslovského Krakovska, o jehož obranu se neschopný a násilnický Boleslav II. ano nepokusil. Naopak se snažil upevnit si postavení knížete vnitropoliticky. Jednal však velmi krutě a krátkozrace (například vyhnal ze země pražského biskupa Thiddaga), takže rychle ztrácel sympatie šlechtických i církevních hodnostářů i běžného lidu. Propuklo proti němu povstání a Boleslav III. musel uprchnout za hranice (1002).

Český stát je bez knížete a všichni případní držitelé stolce uprchli a skrývají se před sebou navzájem.

Zároveň je v této době Říše římská zmítána spory, kdo se chopí vlády po právě zemřelém císaři Otovi III.

V této situaci zasáhl silný soused, polský král Boleslav Chrabrý a instaloval na český knížecí stolec Vladivoje, což je snad jeho mladší bratr, po matce Doubravce bratranec uprchlých synů Boleslava II. Tento notorický alkoholik se zapsal do dějin jediným činem – obrátil se na právě zvoleného říšského krále Jindřicha II se žádostí, aby mu udělil Čechy v léno, což se doposud nikdy nedělo!

Vladivoj o několik měsíců později zemřel a vlády se nakrátko ujal Jaromír. To ovšem ohrozilo plány Boleslava Chrabrého, takže ten Jaromíra vyhnal a znovu na knížecí stolec uvedl Boleslava III. Zjevně počítal, že se znemožní a že bude moci uchvátit Čechy pro sebe.

Přesně to se stalo – Boleslav se chtěl pomstít za potupu a přikázal značné množství šlechtických předáků (zejména Vršovců) zavraždit. Kroniky praví, že vlastnímu zeti při tom běsnění rozpoltil hlavu.

Celá Praha se okamžitě vzbouřila a obrátila se o pomoc na Boleslava Chrabrého. A ten se již v dubnu 1003 ujal vlády. Boleslava III. Nechal oslepit a uvrhl ho do vězení, kde bývalý kníže žil až do roku 1037.

Král Jindřich požadoval, aby i Boleslav Chrabrý jako český kníže přiznal lenní závislost na říši, což ale polský panovník odmítl. Jindřich r. 1004 podnikl do Čech vojenskou výpravu a téměř bez boje Boleslava Chrabrého vypudil. Jako kníže opět nastoupil Jaromír, který si byl vědom, komu za své postavení vděčí, české země přijal od Jindřicha II. jako říšské léno a ve svém úřadě byl vždy spojencem.

Jaromírovo vládnutí však postupně budilo čím dál tím větší kritiku doma u nejmocnějších šlechtických rodů, takže se r. 1012 Oldřich s jejich tichým souhlasem zmocnil knížecího stolce a Jaromíra vyhnal. Ten hned zamířil k Jindřichu II., který jej nechal rovnou uvrhnout do vězení, kde zůstal dlouhých 21 let.

I Oldřich přijal české země jako říšské léno, byl však ve srovnání s Jaromírem obratnější, tvrdší a do jisté míry i nezávislejší. Podařilo se mu znovu k Čechám připojit Moravu, založil Sázavský klášter a zachránil Přemyslovce před vyhynutím. Se svou první manželkou neměl žádné děti, a proto ji zapudil a (asi) oženil se s neurozenou Boženou, s níž zplodil Břetislava. Dle jiné teorie bylo ještě v tomto období běžné, že neplodné manželky vybíraly za sebe vhodné dívky, které pak manželskému páru porodily potomka. Možná že i toto byl Břetislavův případ.

Břetislav nastoupil na knížecí stolec v mnohem příhodnější situaci než jeho strýcové Boleslav III a Jaromír, za jejichž panování se český stát ocitl téměř na pokraji zániku. Víc jak dvacetiletá vláda jeho otce Oldřicha dokázala území ovládané Přemyslovci do jisté míry stabilizovat a posílit. Břetislav navázal na jeho vládu a podařilo se mu v krátké době obnovit stabilitu panovnické moci. S tím souvisela i rozsáhlá expanze – r. 1039 obsadil Slezsko a postupoval až do Hnězdna, kde vyhlásil svá Dekreta a odkud také přenesl do Prahy ostatky svatého Vojtěcha. Chtěl tím posílit možnost povýšit pražské biskupství na arcibiskupství, což by mělo za následek zvýšení prestiže a moci českého panovníka.

Břetislav však svým vítězným tažením proti Polsku porušil dosavadní poměr sil ve středoevropském prostoru. Pro říšského krále Jindřicha III. bylo nepřijatelné posilování českého vládce i jeho nároky na dobyté polské území, proto na Břetislava již r. 1040 zaútočil. V bitvě u Brůdku byla sice jedna část Jindřichových vojsk poražena, ale opakovaná výprava r. 1041 přinutila Břetislava ke kapitulaci. Nerozhodla pouze vojenská převaha německého vojska, ale i zrada českých velmožů a biskupa Šebíře, kteří v kritické chvíli začali s Jindřichem III. vyjednávat a Břetislavovu kapitulaci tak uspíšili. Břetislav se vzápětí v Řezně říšskému králi pokořil a přijal Čechy v léno, což znamenalo uznání závislosti českého státu na Říši. Jinak Jindřich kupodivu Břetislavovi ponechal vše, čeho v Polsku dosáhl (Slezsko Břetislav ztratil v letech 1050 – 1054). Silný český stát v té chvíli totiž představoval výhodného spojence proti Uhrám.

Lenní závislost na Říši nesporně oslabovala panovnickou moc nejen z aspektu zahraničních vztahů, ale i vnitřně, protože vytvářela jistou možnost podpory pro opozici jak představitelů nejsilnějších šlechtických rodů, tak i členů dynastie. To patrně přimělo Břetislava, který měl pět synů, k tomu, že se pokusil otázku nástupnictví vyřešit tzv. stařešinským zákonem – na knížecí stolec měl vždy nastoupit nejstarší člen vládnoucí dynastie – a zřízením údělů na Moravě.

Fiktivní paměti knížete Břetislava plasticky ukazují, s jakými problémy se musel panovník v první polovině 11. století potýkat – nejen navenek, ale především doma, v Čechách.

Kdo je kdo

Boleslav II. Pobožný

(asi 932 – 999)

Český kníže v letech 967/972–999, syn Boleslava I. Ukrutného.

Byl mocným středoevropským panovníkem, přímo či nepřímo zpočátku ovládal území Čech (kromě Chebska), Moravy, část Slovenska (k Váhu), část Slezska, Krakovsko a tzv. Červené hrady v dnešním jihovýchodním Polsku, východní výspy panství dosahovaly až k řece Bug. Boleslavská říše tedy byla nejméně dvakrát rozsáhlejší než dnešní ČR. Během vlády však Boleslav přišel hlavně o severní a východní území ve prospěch silnějších sousedů (Polsko, Uhry, Kyjevská Rus).

S římským císařem Otou II. sváděl časté boje.

V roce 973 bylo zřízeno pražské biskupství, které bylo podřízeno arcibiskupství v Mohuči. Pražské biskupství pro českého panovníka znamenalo větší váhu na mezinárodním politickém poli a také větší i politickou (ale hlavně církevní) nezávislost. Prvním biskupem se stal saský mnich Dětmar, druhým byl od roku 982 Vojtěch z rodu Slavníkovců.

28. září 995 přemyslovská vojska dobyla Libici nad Cidlinou a vyvraždila přítomné Slavníkovce, čímž bylo dovršeno politické sjednocení Čech.

Nedlouho po smrti Boleslava II. následoval státní úpadek podpořený rozkoly mezi jeho třemi syny: Boleslavem (Boleslav III. Ryšavý) Jaromírem a Oldřichem. Polský panovník Boleslav Chrabrý se zmocnil nejen Krakovska a Moravy, ale načas dokonce i samotných Čech. Český stát z krize vyvedl až nejmladší z Boleslavových synů Oldřich.

*

Emma

(asi 948 — asi 2. 11. 1006)

Třetí manželka Boleslava II. Pobožného.

Pravděpodobně byla dcerou italského krále Lothara II. Byla zároveň i nevlastní sestrou císaře Oty II a tetou císaře Oty III. Stala se manželkou francouzského krále Lothara I., s nímž měla syna Ludvíka V. Lenivého, posledního legitimního Karlovce na západofranském trůně. Po jeho smrti roku 987 odešla z Francie a vdala se za Boleslava II (988 nebo 989).

Jako žena spřízněná s nejmocnějšími rody Říše i západní Evropy byla v Čechách vysoce ctěna a vážena. Boleslav II jí potvrdil mincovní právo ražby vlastních denárů s královským titulem Emma Regina (čili královna, nikoliv kněžna).

V době smrtelně nebezpečných sporů a bojů o český trůn po smrti svého druhého chotě Boleslava II. (zemřel roku 999) odešla Emma roku 1001 s princem Jaromírem a Oldřichem do bavorského exilu, ke dvoru tehdejšího vévody a pozdějšího císaře Jindřicha II. Zde mohla velmi dobře intervenovat ve prospěch přemyslovských princů Jaromíra a Oldřicha, které ohrožoval kníže Boleslav III. Ryšavý či polský král Boleslav Chrabrý.

*

Boleslav III.

(okolo 965 – 1037)

Český kníže v letech 999–1002 a nakrátko znovu v roce 1003, syn Boleslava II. Pobožného.

Boleslavova násilnická vláda zahájila první vážnou krizi přemyslovského státu, když se rozhodl zbavit se svých bratrů coby konkurentů (Jaromíra nechal vykastrovat, Oldřicha se pokusil nechat zavraždit – oba r. 1001 uprchli do Bavorska). Navíc vznikly v těsném sousedství českého státu nové státní útvary – Polsko a Uhry. V roce 999, kdy se Boleslav III. ujal vlády, patřila z říše jeho otce a děda k českému státu už jen Čechy, ostatní území patřila už k Polsku a Uhersku.

Ke krizi kromě územních ztrát přispělo i spojenectví císaře Oty III. a polského knížete Boleslava Chrabrého (bratrance Boleslava III. a jeho bratrů Jaromíra a Oldřicha).

1002 – povstání proti Boleslavovi III. (vedeno Vršovci), Boleslav uprchl k Boleslavu Chrabrému do Polska;

1003 (leden) – po smrti Vladivoje, byl Boleslav III. Boleslavem Chrabrým znovu dosazen na český knížecí stolec. Slíbil Boleslavu Chrabrému, že se zúčastní povstání proti římskoněmeckému králi Jindřichovi II.;

1003 (9. únor) – kníže slíbil odpouštění svým dřívějším odpůrcům, ale nařídil vyvraždění Vršovců a svého zetě z tohoto rodu prý zabil vlastníma rukama. Tento čin vyvolal povstání. Boleslav Chrabrý povolal svého chráněnce do Polska, oslepil jej a uvěznil. Na jaře 1003 vpadl Boleslav Chrabrý do Čech, které ovládal do podzimu 1004, kdy byl vypuzen římským králem Jindřichem II. (pozdějším císařem). Svržený Boleslav III. prožil zbytek života v polském vězení, kde roku 1037 zemřel.

*

Vladivoj

(??? – leden 1003)

Český kníže v letech 1002 – 1003.

Jeho původ není jasný, ale pravděpodobně byl synem Doubravky Přemyslovny (dcera Boleslava I. Ukrutného, sestra Boleslava II. Pobožného) a polského knížete Měška, mladší bratr polského knížete a krále Boleslava Chrabrého.

Po útěku Boleslava III. (1002) byl Vladivoj dosazen Boleslavem Chrabrým na český knížecí stolec. V listopadu 1002 Vladivoj v Řezně přislíbil věrnost králi Jindřichovi II. a odměnou obdržel Čechy v léno. Stal se tak prvním českým vladařem, který si nechal Čechy udělit od římského panovníka, což mělo za následek, že byl český stát pak považován za součást Svaté říše římské.

Podle kronikářů byl Vladivoj notorický alkoholik a již počátkem roku 1003 se upil k smrti.

*

Boleslav I. Chrabrý

(966/967 – 1025)

Polský kníže (992–1025), později se stal prvním polským králem.

Dočasně byl také vládcem Čech. Byl synem Měška I., zakladatele polského státu, a jeho první manželky Přemyslovny Doubravy, dcery českého knížete Boleslava I. Ukrutného.

Oslabení českého knížectví po smrti Boleslava II. (999) využil Boleslav I. Chrabrý k přímým vojenským zásahům. Přepadl českou posádku v Krakově, pobil ji a připojil Malopolsko ke svému státu.

Po vyhnání krutého Boleslava III. r. 1002 z Čech obsadil polský kníže zemi a na pražský knížecí stolec dosadil Vladivoje. Ten však záhy nato zemřel a vlády se znovu zmocnil, ovšem již také s polskou pomocí, vyhnaný Boleslav III. Záhy nechal vyvraždit příslušníky rodu Vršovců. Čechové rozezlení takovým bezectným činem se obrátili s prosbou o pomoc na Boleslava Chrabrého. Ten povolal Boleslava III. k sobě, nechal pobít jeho doprovod, knížete pak oslepit a uvěznit (v žaláři zůstal až do své smrti roku 1037). Poté se ujal vlády v českém knížectví osobně. Pocházel ostatně po matce z přemyslovského rodu a byl bratrancem sesazeného knížete.

V Čechách Boleslava Chrabrého zpočátku vítali jako osvoboditele od Boleslavovy krutovlády, ale všeobecné uznání si nezískal. Největší problém však pro něj představovala změna na říšském trůně, kde po smrti Oty III. (1002) nastoupil Jindřich II., který nepřiznal Boleslavu Chrabrému postavení, jehož nabyl za jeho předchůdce. Nabídl mu sice udělení Čech a Moravy v léno, když však ctižádostivý kníže odmítl, rozhodl se ho z knížectví vypudit a nastolit právoplatného dědice českého trůnu Přemyslovce Jaromíra.

*

Jindřich II.

(972/973 – 1024)

Římský král (od roku 1002) a císař Svaté říše římské (od roku 1014).

Jeho vládu poznamenaly spory s posíleným polským státem, s nímž válčil již od roku 1003. Nepřátelství s Boleslavem Chrabrým bylo ukončeno v roce 1018 budyšínským mírem, kterým Polsko získalo nezávislost na císaři, držbu říšských lén Milska a Lužice a také Moravy. Naopak se Jindřichovi podařilo využít slabosti českého státu na přelomu tisíciletí; v listopadu 1002 přijal Vladivoj české země od císaře jako léno a posílil tak vazbu Čech na říši.

*

Jaromír

(70. léta 10. století – 1035)

Český kníže v letech 1003, 1004–1012 a 1033–1034, syn Boleslava II. Pobožného.

V roce 1001 ho nechal Boleslav III. (který sám dědice neměl) z obavy o trůn vykastrovat. Se svým bratrem Oldřichem (toho se Boleslav III. pokusil zavraždit) a nevlastní matkou Emmou uprchli k bavorskému vévodovi Jindřichovi II., dlouholetému spojenci jejich otce a budoucímu římskoněmeckému králi.

Roku 1003 byl Jaromír po smrti Vladivoje, kterého na český trůn prosadil polský kníže Boleslav Chrabrý, díky vojenské pomoci Jindřicha II. krátce dosazen na český knížecí stolec. Brzy však musel prchnout před Boleslavem III. a Boleslavem Chrabrým.

Na podzim 1004 byli s podporou římskoněmeckého krále Jindřicha II. Poláci vypuzeni z Čech vypuzeni a Jaromír se znovu ujal vlády.

Během jeho slabé vlády k Čechám nepatřila ani Morava.

Na jaře 1012 se zmocnil vlády v Čechách nejmladší z bratrů, Oldřich. Jaromír utekl do Říše k Jindřichovi II., který ho ale uvěznil. Jaromír strávil ve vězení téměř 21 let.

Roku 1033 císař Konrád II. Oldřicha z knížecího stolce sesadil a Jaromír se stal knížetem potřetí. Již na jaře roku 1034 však byl Oldřich císařem propuštěn a byl mu navrácen knížecí titul. Jaromír byl na Oldřichův příkaz oslepen a uvězněn.

Když na podzim r. 1034 Oldřich zemřel, stále žijící vykastrovaný a oslepený Jaromír se vzdal nároků na vládu a moc v Čechách získal Oldřichův syn Břetislav I.

Roku 1035 byl bezmocný Jaromír zřejmě z vůle Vršovců zavražděn. (Kosmas píše: „Kochan poslal svého kata, a když onen slepec, sedě na záchodě v hodině noční, vyprazdňoval břich, proklál ho ostrým oštěpem zezadu až do útrob břišních.“)

*

Oldřich

(??? – 1034)

Český kníže (1012–1033 a 1034), byl synem Boleslava II. Pobožného.

Kníže Oldřich vyvedl zemi z krize způsobené boji o moc mezi syny Boleslava II. a k Čechám trvale připojil Moravu.

Roku 1001 uprchl s Jaromírem a (patrně) nevlastní matkou Emmou před terorem Boleslava III., který ho chtěl nechat zavraždit, na dvůr bavorského vévody, který se o rok později stal římskoněmeckým králem jako Jindřich II.

Roku 1012 sesadil Oldřich svého bratra Jaromíra (knížetem od r. 1004) a stal se knížetem. Projevil se jako energický a tvrdý panovník.

Roku 1014 zlikvidoval opozici a Jaromírovy stoupence – tzv. druhé vraždění Vršovců.

Do roku 1031 Oldřich postupně dobyl na Polácích Moravu, jejíž správu svěřil svému synovi Břetislavovi. Stalo se tak i díky spojenectví s rakouskými Babenberky, které bylo nakonec stvrzeno sňatkem Břetislava s jednou z příslušnic rodu, Jitkou ze Svinibrodu.

V zahraniční politice byl Oldřich spojencem Říše – Jindřicha II. a Konráda (od něj přijal r. 1024 Čechy v léno) a podporoval ji v bojích s Poláky a Uhry.

Počátkem 30. let se však vztahy s Říší rapidně zhoršily, když Oldřich odmítl pomáhat císaři v tažení do Polska. Císař Konrád II. Jej roku 1033 sesadil a odsoudil do vyhnanství v Bavorsku. Českým knížetem se stal opět Jaromír. Na jaře 1034 však císař Oldřicha propustil a vrátil mu vládu v knížectví. Oldřich dal Jaromíra zajmout a oslepit.

Na podzim roku 1034 Oldřich zemřel. Bratr Jaromír ho dal slavnostně pohřbít a vzdal se nároků na vládu a moc v Čechách ve prospěch Oldřichova syna Břetislava.

*

Božena

(??? – po 1052)

Neurozená družka a (snad) druhá manželka Oldřicha, česká kněžna, matka knížete Břetislava I.

*

Břetislav I.

(mezi 1002 až 1005 –1055)

Český kníže, vládl na Moravě asi od roku 1029, v Čechách v letech 1034–1055.

Břetislav byl nemanželský syn knížete Oldřicha a jeho družky (a později snad druhé ženy) Boženy.

Břetislav vládl nejdříve na Moravě, kterou Oldřich vybojoval na Polácích.

Z kláštera ve Svinibrodu unesl Jitku ze Svinibrodu, dceru markraběte z Nordgau Jindřicha, se kterou se posléze oženil.

Po smrti otce Oldřicha r. 1034 se stal knížetem a zahájil rozšiřování své moci směrem na polské území. V letech 1038–1039 obsadil Krakov a Hnězdno, nad hrobem sv. Vojtěcha vyhlásil vydání prvního známého českého zákoníku (tzv. Břetislavova dekreta). Vojtěchovy ostatky následně odvezl do Čech. Doufal zřejmě, že když pomohly zajistit arcibiskupství v Hnězdně, prokážou stejnou službu i Praze.

Jenže jeho protipolské tažení vzbudilo pozornost římského krále (a později císaře) Jindřicha III. Vzestup moci sousedního panovníka, navíc svého vazala, nemohl mladý Jindřich III. připustit stejně jako povznesení Čech zřízením arcibiskupství nebo dokonce povýšením na království. Snažil se ultimativními požadavky vyprovokovat knížete k boji, na nějž se dobře připravil. Břetislav se snažil konflikt odvrátit a poslal jako rukojmí svého syna Spytihněva.

Roku 1040 vytáhl Jindřich III. s říšským vojskem do Čech, ale jeho vpád byl odražen v bitvě u Brůdku na Šumavě. Jindřich musel uznat daný stav. Spytihněv byl propuštěn.

V následujícím roce Jindřich zaútočil znovu a oblehl Břetislava na Pražském hradě.

Když se ukázalo, že biskup Šebíř i mnozí velmoži jsou přístupni kompromisům, kníže se Jindřichu III. podrobil, aby zabránil dalšímu pustošení své země. Poté se Břetislav I. dostavil na říšský sněm do Řezna, kde musel bosý a v rouše kajícníka padnout Jindřichovi k nohám. Jednalo se ovšem hlavně o formální podrobení. Jindřich III. potřeboval Břetislava jako významného spojence. V následujících letech byl Břetislav již pevným a vysoce ceněným spojencem Jindřicha, kterého podporoval zejména při tažení do Uher.

V roce 1054 vyřešil Břetislav komplikovanou otázku nástupnictví na knížecí stolec prosazením seniorátu (tzv. stařešinský zákon – nejstarší žijící člen vládnoucí dynastie tak získával právo po smrti dosavadního vládce na nástupnictví), zavázal svých pět synů a zemské předáky, aby vládl vždy nejstarší a ostatní byli pod jeho panstvím.

Dalším členům dynastie pak měly náležet menší úděly na Moravě.

Potomci:

Spytihněv II. (1031 – 1061), český kníže

Vratislav II. (kolem 1033 – 1092), český kníže

Konrád I. Brněnský (kolem 1035 – 1092), český kníže

Jaromír (kolem 1040 – 1090), pražský biskup

Ota I. Olomoucký (1045 – 1086), olomoucký údělník

*

Jitka (Judita) ze Schweinfurtu

(před 1003 – 1058)

Manželka Břetislava I., česká kněžna.

Dobré vztahy mezi Přemyslovci a Babenberky měly být stvrzeny sňatkem. Markrabě východní marky Vojtěch Vítězný tou dobou neměl dceru ve vhodném věku, a tak v úvahu přicházela jeho neteř Jitka. Syn českého kníže Oldřicha Břetislav byl ovšem nemanželského původu, což příliš nenapomáhalo vyhlídkám na sňatek s urozenou Jitkou.

Břetislav problém vyřešil sám, když ji zřejmě v roce 1021 unesl z rodinného kláštera. Vojtěch a zřejmě i Jitka o připravovaném únosu věděli, protože Břetislav ani nebyl za svůj tehdy těžký zločin potrestán. Nedlouho poté se s Jitkou oženil.

*

Jindřich III.

(1017 – 1056)

Římský král (1039 – 1056) a římský císař (korunován r. 1046).

V době, kdy se Jindřich ujal vlády, kníže Břetislav I. dobyl Slezsko a zmocnil se ostatků svatého Vojtěcha uložených v Hnězdně a přenesl je do Prahy. Zamýšlel podpořit tímto způsobem žádost adresovanou papežské kurii o zřízení samostatné arcidiecéze v Čechách. Takový vzestup moci sousedního panovníka, navíc svého vazala, nemohl mladý Jindřich III. připustit stejně jako povznesení Čech zřízením arcibiskupství nebo dokonce povýšením na království. Roku 1040 vytáhl Jindřich III. s říšským vojskem do Čech, ale jeho vpád byl odražen a král musel uznat daný stav.

V následujícím roce Jindřich III. Zaútočil znovu a oblehl Břetislava na Pražském hradě. Břetislav se musel pokořit a přijmout od něj Čechy jako říšské léno. Tak skoncoval s Břetislavovým pokusem prosadit se ve střední Evropě jako mocný a na říši nezávislý vládce.

*

Spytihněv II.

(1031 – 1061,

Český kníže v letech 1055 – 1061.

Jako dítě se Spytihněv stal v roce 1039 rukojmím Jindřicha III., ale po jeho porážce při tažení do Čech byl vyměněn za německé pány.

O rok později byl ale Jindřich úspěšnější a Spytihněv putoval znovu jako záruka míru do německých zemí. Není známo, jak dlouhou dobu tam strávil, ale ve Spytihněvových sedmnácti letech mu otec svěřil olomoucký úděl, před svou smrtí ho Břetislav povolal do Čech na knížecí stolec a Moravu rozdělil mezi další tři syny.

Po smrti otce r. 1055 Spytihněv zbavil své bratry údělných držav a podřídil Moravu přímé vládě. Vyhnal i svou matku Jitku, která odešla do Uher

Roku 1059 vrátil bratrovi Vratislavovi olomoucký úděl.

Spytihněv II. r. 1061 po bojích u Hradce nad Moravicí zemřel.

*

Vratislav II.

(okolo 1033 – 1092)

Český kníže od 1061 do 1085 a poté první český král.

Zároveň byl titulárním polským králem v letech 1085 – 1092. Jako kníže byl Vratislavem II., jako král Vratislav I.

Roku 1055 se Vratislav dostal do sporu se svým bratrem Spytihněvem II., rozhodl se opustit Olomouc, kde sídlil, a útočiště hledal u uherského krále Ondřeje I. Oženil se s jeho dcerou Adlétou, uherskou princeznou z rodu Arpádovců, zřejmě v roce 1057. Vratislav tak získal silného spojence a Spytihněv II. mu vrátil olomoucký úděl.

Po smrti Spytihněva II. se r. 1061 stal českým knížetem.

Po nástupu na knížecí stolec obnovil moravské úděly, které vrátil bratrům Konrádovi a Otovi. Nejmladší Jaromír byl předurčen pro duchovní dráhu, předpokládalo se, že se stane pražským biskupem, což znamenalo velmi prestižní a vlivný post. Mezi knížetem a Jaromírem vzniklo nepřátelství.

Vratislav II. byl především významným spojencem císaře Jindřicha IV. při konfliktech s Poláky, Míšní a Jindřichovým protikrálem Rudolfem Švábským, podnikal také vpády do Rakous.

V roce 1085 obdržel Vratislav II. od císaře Jindřicha IV. za své věrné služby královskou korunu (ovšem jen nedědičnou), byl zbaven povinných poplatků a povinován účastí českých vládců s družinou na korunovačních cestách německých panovníků do Říma. Postupně se tak uvolňovaly vazby českých a německých panovníků.

*

Konrád I. Brněnský

(asi 1035 – 1092)

Kníže brněnského údělu (1054 – 1055 a 1061–1092) a český kníže (1092).

Roku 1063 se Konrád aktivně podílel na zřízení biskupství v Olomouci. Po smrti pražského biskupa Šebíře vystupují Ota a Konrád ve prospěch jmenování svého bratra Jaromíra, jak ve své závěti ustanovil jejich otec, Břetislav I.

Titul českého knížete získal Konrád po smrti svého bratra Vratislava II. v roce 1092.

Jeho krátkou dobu vlády poznamenala jen jediná událost, když se neúspěšně pokusil spojit pražské a olomoucké biskupství.

*

Jaromír zvaný též Gebhart

(kolem 1040 – 1090)

Pražský biskup (1067 – 1090), čtvrtý syn knížete Břetislava I. a Jitky.

Od mládí byl Jaromír určen na duchovní dráhu a jako nástupce pražského biskupa Šebíře, ke kněžskému povolání ale nejevil mnoho chuti, miloval spíš hony a válku.

Po smrti biskupa Šebíře (1067) byl svými bratry Konrádem a Otou předveden před knížete Vratislava se žádostí, aby mu udělil slíbené biskupství. Vratislav se obával, že by Jaromír získal příliš velkou moc a nechtěl vyhovět. Již roku 1063 zřídil biskupství v Olomouci, a tím omezil moc pražského biskupa. Nakonec ustoupil a Jaromír se biskupem stal. Vratislav však, aby ještě víc omezil Jaromírovu moc, založil vyšehradské kapituly, která byla podřízena přímo papeži.

Nepřátelství mezi Vratislavem a Jaromírem. Jaromír se především snažil o zrušení olomouckého biskupství a obnovení jediné diecéze.

Císař Jindřich IV. Jaromíra jmenoval svým nejvyšším kancléřem.

Roku 1085 Jindřich IV. potvrdil na Jaromírovu žádost starou základní listinu pražského biskupství a Morava tak byla znova spojena s Čechami pod jediným biskupem.

Již roku 1088 ale rozhodl Vratislav o obnovení olomouckého biskupství. Jaromír odjel protestovat do Říma, zemřel však cestou v Uhrách.

*

Ota I. Olomoucký

(1045 – 1087)

Kníže Olomouckého údělu (1061 – 1087), nejmladší syn knížete Břetislava I. a Jitky.

Břetislav I. krátce před svou smrtí rozdělil Moravu na severní část, Olomoucko, a jižní, Brněnsko. Po Břetislavově smrti (1055) se knížetem stal jeho nejstarší syn Spytihněv II., Olomoucko získali další syn Vratislav a Konrád s Otou jižní část Moravy.

Olomoucký údělník Vratislav se ovšem rychle dostal do sporu s novým knížetem a musel před ním uprchnout do Uher.

Bývalý olomoucký údělník Vratislav se roku 1061 stal českým knížetem. Otovi byl svěřen olomoucký úděl, zatímco Konrád obdržel Brněnsko. V budoucnu měli olomoucký úděl spravovat synové Oty, Brněnsko nakonec Konrád rozdělil (měl totiž dva syny) a vyčlenil znojemský úděl.

Břetislavova dekreta

(někdy též Hnězdenská statuta)

Soubor právních předpisů, který v roce 1039 nad hrobem svatého Vojtěcha v Hnězdně vyhlásil český kníže Břetislav I.

Dekreta směřovala k tomu, aby v zemi zmizely všechny pohanské zvyky, které se mezi křesťanským obyvatelstvem udržely z pohanských dob. Proto se podle těchto dekret přísně zakročovalo proti všem pohanským zvyklostem mezi lidem, proti pohanským věrám, pověrám i kouzlům, jež se přes všechna pronásledování a tresty stále mísily do křesťanské víry.

Dekreta Břetislavova dále uváděla mezi prohřešeními například to, když muž zapudil od sebe svou manželku a nahradil ji ženou jinou, nemanželské mateřství, nesvěcení nedělí a svátků a jiné. Tresty za takové přestupky byly velmi různé a mnohdy i velmi přísné – např. prodej celé rodiny do zahraničního otroctví, vyhnání ze země, zabavení veškerého majetku, tělesné tresty jako mrskání, peněžité pokuty a řada jiných trestů.

Jestliže obžalovaný popíral vinu a nebylo svědků, kteří by trestný čin dokázali, přikročilo se k důkazu pomocí božích soudů neboli ordaliím, které byly v období 11. století velmi časté.

1. PŘÍBĚH SE ZAČÍNÁ, I KDYŽ NE OD ZAČÁTKU.

 „Pane, podívej se na mne, co jsem?“ rozpřáhl Šebíř ruce a myslel, že se jenom podívám a budu třeba i žasnout. Díval jsem se, jak si přál. Nic zajímavého jsem neviděl. Jenom to, že si brousí nehty. Jiní si je hrubě stříhali nebo nožem řezali, on ne. Možná, že dělal to, co družiníci, kteří si brousili meče a nože o roh kostela. Asi. Zvedl jsem hlavu a smál jsem se. Není směšné vidět biskupa, jak si brousí drápy? Jako kocour. Ale pozor, brousí si drápy!

 „Jsi břichomil, holokrk a vrtichvost. Když budeš mít trpělivost, vymyslím ještě několik případných označení,“ odpověděl jsem ochotně a rád, že si o to tak hloupě řekl.

 Seděli tam Tysr, Tas, Mutina a několik dalších družiníků. Až dosud klábosili a teď dávali pozor, co bude dál. Šebíř jim dal netrpělivě najevo, že by náš rozhovor měl pokračovat ve dvou. Šli a smáli se. Nedělalo mu to samozřejmě dobře, i když ho poslechli, byť nemuseli, protože bylo na mně sezení rozpustit.

 „Jsem biskup, pane.“ Díval se, jako by mne toto sdělení mělo překvapit.

 „Já vím, zpovědník.“ Tenkrát mne ještě zpovídal a dělal z toho kdo ví co.

 „Jen biskup, pane. Zpovídá tě biskup, kníže, a to tedy není nic moc.“

 „Jak to myslíš?“ vyskočil jsem popuzeně. Kam tím mířil? Všechny hříchy mu stejně neřeknu a on to ví.

 „Biskupů je tady v okolí všude plno.“ Začal je vyjmenovávat: „Thidag.“

 „Dávno už nebožtík,“ zaskočil jsem ho svou informovaností.

 „Ekkehard, Hizzo.“

 To byli jeho předchůdci. Co tím myslel? Zamanul si, že mi bude vypravovat historii církve svaté?

 „Catapanus.“

 O tom jsem nikdy neslyšel.

 „Hele, dej mi svátek: Proč mi tady vyjmenováváš úředníky svaté církve?“

 „Nitranský Bistricius, Ostřihom má Šebastiána. Je tu jagerský Buldus nebo Petr.“

 „Vynechal jsi Mohuč, Poznaň a kdo ví co ještě. No? Co s tím? Paměť mi ještě slouží.“ Ten lišák mi tohle nevypravuje jenom tak. Má něco za lubem.

 „Nechci tě zkoušet, kníže, jenom chci říct, že je jich jako knížat.“

 Ve skutečnosti jich bylo víc. Takže mne chce jenom rozčílit. Rozčílený kníže, zranitelný kníže. Rozčílený kníže přijme kvapná rozhodnutí. Zkušenost mi radila se neukvapovat. Je snad český kníže jen tak někdo? Rozhlížel jsem se po holi. I když biskup, pořád to byl jenom knížecí sluha. Tenkrát ještě.

 „Kdybych byl arcibiskup, zpovídal by tě arcibiskup. A to by už v Evropě něco znamenalo.“ Vyhrkl tuto informaci rychle, protože tušil, že by za chvíli mohlo být pozdě. Mně to najednou začalo zapalovat. Koukal jsem s otevřenou hubou. Určitě měl v hlavě plán jak na to.

 Přemýšlel jsem na plné obrátky. Tenkrát se svět ještě vešel pod jednu čepici, i když bylo na všechny strany nezřízeně daleko.

 „Potřebujeme jenom svatého, který by naše arcibiskupství zaštítil.“

 Takže ouha. Když dělá kněz politiku, svatými se to kolem jenom hemží. Kde ho vezmeš, kněže biskupe? myslím si a chytře mlčím. Náš kus světa svatými zatím moc neoplývá. On však, kujón, uvažoval a všechno připravil. V Hnězdně prý leží a zahálí svatý Vojtěch. Nebo alespoň to, co z něj ti pruští pohani nechali.

 Doprdele! To byla rána. Slavníkovec! Nejeden můj předek se teď v hrobě praštil do hlavy. Při tom jméně se Přemyslovcům ježila srst.

 „Dobudeš Hnězdno a přivezeš Vojtěcha do Prahy.“

 Řekl a měl to za hotovou věc. Pitomec. Ani nečekal, až se z toho vzpamatuju. Já povedu válku proti Polákům jenom proto, aby mne zpovídal arcibiskup. Naštvu papeže a kdo ví koho ještě. Zvednu praporce a moji dědové se budou v hrobě obracet, protože někam vedle nich položím Slavníkovce. Kdyby šlo o někoho jiného, ale proč do války s půlí Evropy kvůli Slavníkovci?

 „Jdi a vymysli něco chytřejšího! Padej, než tě dám vyhodit!“ Ať ví, škrkavka, že si nenechám poroučet. Chtěli by stejná práva, jaká má světská vrchnost. Do všeho mluví. Všemu nejlíp rozumějí. Ještě štěstí, že je to jenom biskup. Jak by si foukal, kdyby povýšil. Nic. Tahle věc měla napadnout mne.

 Uvažoval jsem, jak se nosí ti, kteří mají za zády arcibiskupa. Zadek na trůně, hlavu v oblacích. Rozmlouvají se svatými jako se sobě rovnými. Jenže mne to nenapadlo. Sám jsem se tomu teď divil. Nebyl jsem ještě jako panovník dost zralý, asi. Takhle mi dejte pokoj, všichni mi dejte pokoj.

 Seděl jsem a vztekle uvažoval, za jakou onuci mne mají a proč jim to vlastně trpím. Vidím, že se zase otevírají dveře.

 „Nelez sem!“ zařvu, protože to byl jistě Šebíř s dalšími nápady. Zahlédl jsem však čepec své ženy Judity a tak jsem to vzal rychle zpátky. Řvát na Juditu se nehodilo. Byla to matka mých dětí a byla milá mému srdci. Vždycky. No, skoro vždycky.

 Uvědomuji si, že když teď myslím na minulé časy, mám dojem, jako bych dřív žil jenom na jaře. Kdykoliv jsem kdysi šel lesem, byl to les plný vůní. Vítr rozhazoval bílé plátky jabloňových květů, které rostly u vesnických cest, pršelo vlaze a jemně. Zvláštní to je, anebo není? Přitom, jak mi rozum říká, byla ta minulá doba samá bolest a sečná rána. Přepady, zrada a krev, která bolí několikerým způsobem. Juditu jsem však měl pořád rád, nejen ve vzpomínkách. Vždycky, samozřejmě když jsem nebyl zaměstnán pracovními záležitostmi. Sama vycítila, kdy ke mně smí a kdy nesmí. Jako právě teď, když mne ten biskup tak namíchl.

 „Pojď se mnou, vyjedeme si na Vyšehrad,“ řekla.

 Rozuměl jsem jí, i když se česky nikdy pořádně nenaučila. Lámala naši řeč, až to bylo k smíchu. Jestli si někdy vzpomenu, doložím, jaké byla naše Jituška filologické poleno. Co na tom? Každý mluví, jak umí, člověku je jednou dáno nějak mluvit a druhý má povinnost se nad tím nepozastavovat. Hlavně, že si navzájem rozumějí. My dva jsme toho spolu nikdy moc nenamluvili. Alespoň v době, kdy jsme byli mladší. Mně se v životě osvědčila zásada, že nejdřív jsou činy a pak řeč. To teď spíš luštím její slovní zásobu a opravuji syntax. Ale dřív? Slovy se domlouvat nebylo vůbec třeba. Zvuky, které bylo slyšet za našimi dveřmi, se lidské řeči podobaly jenom vzdáleně. A přece jsme se domluvili. Kolem běhá dost důkazů o pravdivosti tohoto tvrzení. A pak, byl jsem pořád na cestách. Dneska bych řekl, od hradu k hradu, protože co bylo včera hradiště, je dneska hrad, i když se tam toho ani moc nezměnilo. Hrad zní jinak než hradiště, kde se za hradbami pasou kozy.

 Všude je třeba rozhodovat, soudit, spravovat. Družinu bych sám neuživil, musí ji živit moje země, kterou moje družina pomáhá bránit.

 Do válečných tažení jsem Jitku taky nebral. Žena má buď rodit, nebo spravovat košile. Obojí Juditě šlo. Byla z dobrého chovného rodu.

 „Na Vyšehrad? Dobrá. Jaká je voda?“

 „Můžeme jet vozem.“

 Měla na mysli, že se s ní budu kodrcat přes kameny a výmoly. Znamenalo to překousnout si jazyk, anebo si vyrazit některý z posledních zubů. Kníže sedící na voze a držící se zoufale postraňků by byl jenom pro smích.

 Cesta byla špatná, na hrad se neustále vozil písek, kámen, dřevo a všelijaké stavební nářadí, cestu nikdo neudržoval. Občas Tysr poručil zasypat nejhlubší jámy, především tehdy, když si v hluboké rýze po kolech vozu něčí kůň zlomil nohu. Jeli jsme proto opatrně, rozhlížet se po kraji mohli jenom ti, kdo seděli ve voze. Dal jsem vykácet smrky na jižním svahu, v případě obležení by na útočníky bylo špatně vidět, a biskup tu vysadil vinnou révu. Proč na to moji lidé nepřišli sami? Protože kníže nemůže myslet na hlouposti a jeho lidé smýšlejí stejně. Myslíme na všezahrnující problémy moci, říkal jsem si a skoro jsem tomu věřil.

 Jeli jsme podhradím až k přívozu. Počítal jsem, že se Jitka zastaví u kramářů, kteří tu měli zboží, ale zmýlil jsem se. Zřejmě sem docházela dost pravidelně. Na řece čekal prám. Nechtěl jsem si namočit nohy, proto jsem přisedl k ženským a koně táhl vodou za sebou. V tomto ročním čase vody naštěstí moc nebylo, proto bylo možno brodit se přímo pod naším statkem, kde žila moje matka Božena, vdova po knížeti Oldřichovi.

 „Budeš muset postavit pořádný most,“ obrátila se na mne Jitka s radou nebo spíš s výzvou. To jsem ovšem věděl taky, a proto jsem jí netrpělivě odsekl. Lávku přes řeku pravidelně brala voda a kupci pak museli do řeky a po světě nás pomlouvali. Měli pohodlnější brod dole po proudu, bylo to však dost daleko a kdo spěchal, raději se namočil tady.

Náš vůz byl rozhrkaný a kočí navíc ještě líný. Nebo věděl, proč se s povozem tak vleče. Křikl jsem na něj, pobídl koně, ale pak zase křičely obě ženské ve voze.

 Táhli jsme se křovím, mlázím, které řeka zaléhala při jarních záplavách a nechávala tu bahno, až jsme dojeli do míst, kam už voda obvykle nedosáhla, a tam bylo živo. Lidé si nás však ani nevšimli. Kníže nevzbuzoval žádný dojem. Jenom pár kluků za námi klusalo, ty kočí zahnal bičem.

 „Zahni na tržiště!“ křikla Judita.

 To jsem mohl vědět. Na druhém břehu to zná, sem se často nedostane. Proto na Vyšehrad. Popohnal jsem koně a jel jsem teď před vozem. Věděl jsem, že když nezastavím, ani ona si povoz zastavit nedovolí. Stejně jsem však s pýchou shlížel na houf trhovců, na jejich boudy, na prkna položená na kozách, na zboží zde vyložené. Bylo na co se dívat. Kočí teď jel tak pomalu, jak to jen šlo.

 Zajímalo mne železné zboží. Bylo tu dost solidní kovářské práce, kladiva a kleště různých velikostí, pilníky, sekáče, průbojníky, i kovadlinu sem přivezli s nadějí, že nějaký kovář dá přednost koupi před tím, než by si ji sám udělal. Měli tu celou kovářskou výbavu i s měchy na rozpalování výhně. Jak jsem se však rozhlížel, neviděl jsem nic, co by naši kováři neuměli. Dokonce bych řekl, že v mnohém by měl můj Velech přednost. Snad ostruhy, odněkud dovezené, se lišily od těch, co jsem měl na botách. Já jsem však nebyl parádník a stačilo mi to, co dobře sloužilo.

 I když jsem se tvářil unuděně, jako že mne všechno nechává lhostejným, byl jsem pyšný na svoje podhradí, na svou zemi, která člověku dává všechno, co potřebuje. Naši lidé potřebovali nože a tady jich bylo, jen na ně mít! Meče a zdobené pochvy, vše, co musí mít vozka, i kozlíky na dřevo, aby z ohniště nepadalo. Mnohé zboží bylo krásně zdobené, aby nejen ruka, ale i oči si přišly na své.

 Hrnčíři mne nezajímali. Bylo jich tu víc než kovářů a byli z různých koutů země. Jinak byl vyzdobený hrnec od Charvátců, jinak od Zličanů. Byl to však pořád jenom hrnec, který sloužil, dokud nespadl na zem.

 Ženské se samozřejmě zdržovaly u korálků a skleněných náramků. Vždycky jsem se musel divit, když někdo vypravoval, že si koupil přízeň některé z paní takovou tretkou. Ženské vždycky jásaly nad podobným kouskem skla nebo nad lesklým přívěskem a byly ochotny za něj dát leccos z toho, co je nic nestálo. Dát něco, co by jinak nedaly? Vrtěl jsem nad tím se smíchem hlavou. Tady to měla moje žena za pár denárků.

 Jitka koukala lačně z vozu, lidé, vidouce kněžnu, se rozestupovali, aby líp viděla. Kupci mne okázale zdravili, brali své zboží do rukou a zvedali je nad hlavu, aby mne přiměli zastavit. Zastavil jsem, leccos jsem do ruky vzal a zase vrátil, ale s koně jsem neslezl. Budu se dohadovat s kramáři! Když kníže něco potřebuje, vzkáže a kramář přinese. Ani Judita nevystoupila, nechala si zboží přinést k vozu a shora na ně shlížela.

 Kousek stranou od této kupecké osady byla německá osada. Judita tam prý občas zacházela, asi si chtěla vybavit vzpomínky na své mládí. Bylo mi jedno, odkud tihle Němci přišli. Byli moji poddaní a to bylo rozhodující. Dál stranou měli zase synagogu Židé a žili v houfu kolem ní. Tam zajít by bylo zajímavé. Od tohoto národa se bylo čemu přiučit. Šebíř by však křičel. Ukřižovali nám Krista a kníže se s nimi stýká! Houby. Koho by tihle pejzatci mohli ukřižovat? Byli pokorní, a když jsem mezi ně přišel, každý bezpečně věděl, kdo je tu kníže. Na téhle vyšehradské silnici to bylo mým poddaným úplně jedno. Kníže sem, kníže tam. Kdyby o něco šlo, tak by mne znali, vítali, volali nebo nadávali. Když se nic neděje, když je v zemi klid a ten den náhodou už jedli, je lidem z českých kmenů kníže vosk.