Fantom

a jiné horory

Jana Pacáková

Copyright© 2018 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2018 by Jana Pacáková

Copyright© 2018 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-286-5 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-287-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-288-9 (PDF)

Obsah:

Černá perla

Čertova Lhota

Fantom

Inferno

Milenci

Nevěra

Portrét hraběnky R.

Poušť

Příšera pod postelí

Sídlo stínů

Špitál u Milosrdných sester

Temná touha

Vlad Tepeš

Zimní čas

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Černá perla

„Láska je pyšná loď, která se dřív nebo později dostane na mělčinu, vždyť v lásce není povznesení, jen velký, hlubokánský pád.“

Knut Hamsun

Anglie, 1898

Polykám vodu a zoufale se snažím udržet nad hladinou. Pak mne čísi ruce vytáhnou na záchranný člun. Černý stín ve vodě zmizí, ale já vím, že číhá někde v hlubinách. Probudím se a poznám, že to byla jenom noční můra. O to hůř…

Zdraví lidé přece tak často netrpí zlými sny. Co když se mi začínají vracet příznaky hysterie? Být v dnešní době ženou...

To byla přece diagnóza sama o sobě! Ale to, co jsem prožila, byly pochopitelně pouhé halucinace, vyvolané ztroskotáním parníku.

Strach z vody se mne stále drží a nechce pustit. Je jako zaschlá skvrna od krve, kterou nelze vyprat ani louhem, ani slzami.

Z nějakých důvodů věřím, že zkázu celé lodi jsem zavinila já. Nesla jsem v sobě smrt už ve chvíli, když jsem nastupovala na palubu a kolem mne se tísnily stovky blaženě nevědomých pasažérů. Bylo to teprve před pár měsíci, ale zdá se mi to jako celá věčnost.

Někdy mne děsí pomyšlení na všechna plavidla, která jsou v tuto chvíli na moři. Ti ubozí lidé daleko od domova, ztraceni uprostřed vodních plání, vln a bezedných hlubin kdesi pod nimi. Jímala mne z takové představy hrůza. Jak se mají ubránit před tím, co přichází z temnoty!?

Také myslím na dlouhé, bezesné noci krátce po nehodě. Trpěla jsem depresivními stavy. Toto vážné onemocnění u mne propuklo s nečekanou silou. Sestoupila jsem až na samé dno podmořské propasti…

Byla jsem nucena naslouchat tichému šepotu temnoty. Zní jako jejich hlasy. Vím, že to jsou oni. Ti, co se utopili a nyní leží na dně. Bezmocně leží a čekají, až je nějaká vlna vynese na povrch.

Dno oceánu! Mokrý podmořský hrob, kde duše utonulých nešťastníků pomalu zmírají v zajetí prastarých nánosů písku a kalu.

Přitom právě zde, v nejzáhadnějších a nejnepřístupnějších místech pravěkých oceánů, kdysi vznikaly první zárodky pozemského života. Elixír chemických látek se stal prvotní polévkou, odkud vzešlo vše živé.

Lidé, nevědomí a podezíraví, se mořských hloubek bojí. Mají strach z temných tajemství, která leží hluboko pod povrchem…

I já mám jedno tajemství – rodinné dědictví, které zůstalo pohřbené v prohnilém vraku potopeného parníku někde uprostřed oceánu.

Vzpomínky na katastrofu jsou ošklivé. Nemohu se jich zbavit. Neustále se vrací, jako když na hladinu vyplave něco velkého, podmořská zdechlina čehosi strašlivě starého a nebezpečného. Takové tvory občas vyvrhne oceán na pláž, je-li ve špatném rozmaru. Dovede být vlídný, když chce. Ale také velmi krutý a krvelačný jako divoké zvíře.

Vyprávěla jsem o tom lékařům. Doktor Norden tvrdil, že mám jenom pocuchané nervy. Já věřím, že se mýlil. Moře skrývá mnohé záhady.

Sedím u psacího stolu a škrtám poslední větu, kterou jsem napsala. Podívám se na papír, jehož nesouvislý obsah vypadá jako dílo idiota.

Měla bych začít znovu. Snažím se psát o Paulovi – jak jsme se poprvé setkali na plese lady Elisabeth, a že mne po krátké známosti požádal o ruku. Ale nedokážu se na to soustředit. Musím myslet na ně.

Nechápu, proč tohle píšu. Je to hloupost, vím to. Bez hnutí zírám na list hustě popsaný kostrbatým písmem. Třesou se mi ruce. Nejspíš ho roztrhám hned poté, co dopíši své šílené svědectví. Budu dbát na rady lékařů. Doktor Norden říkal, že psaní je prý formou terapie. Podle něj bych měla vše, co mne trápí, dostat na papír. Určitě se potom budu cítit lépe.

Ačkoli já o tom pochybuji, jsem ochotná to vyzkoušet. Vytahuji ze zásuvky psacího stolu čistý papír, namáčím pero do inkoustu a začínám psát.

* * *

Nuže, narodila jsem se roku 1873 v Readingu na jihu Anglie a mí blízcí mne oslovovali jménem Annabell. Pěkné, ale smutné jméno. Zeptejte se pana Poe. Nese v sobě zlý osud!

Zdá se, že mým osudem je truchlit pro druhé. Pokouším se zapomenout na ubožáky, kteří prchali jako krysy z potápějící se lodi. Od té doby uběhl skoro rok. Přesto mám pocit, jako kdybych tu tragédii prožívala stále znovu a znovu. Minulost je mrtvá. A přece se tak ráda vrací!

Paul byl nenávratně pryč. Jeli jsme na líbánky, které se změnily v peklo. Kruté moře si rádo bralo lidské životy.

Zbyla mi po něm jen jedna věc: snubní prstem. Zlatý kroužek – velice jednoduchý, avšak elegantní – se dvěma jmény vyrytými uvnitř: PAUL A ANNABELL 1897.

Všechno začalo, když jsme se coby čerství novomanželé vydali na svatební cestu. Koho jen napadlo, že si budeme užívat romantickou plavbu parníkem!? Pamatuji si do všech podrobností na den, kdy jsme vyrazili k moři.

Den před odjezdem jsem seděla ve svém pokoji a ještě jednou probírala všechny věci, které jsem hodlala zabalit. Kromě oblečení na tuto sezónu, klobouků a dalších nezbytností mezi nimi byla i perlová souprava. Obsahovala velmi cenný náhrdelník s náušnicemi, doplněný prstenem. Šperky se pěkně vyjímaly v kazetě vyložené červeným sametem.

Náhrdelník prý pocházel až z Polynésie a vázala se k němu velice zvláštní legenda. Měl způsobit smrt mladé dívky, která jej nosila. Tradovalo se, že nešťastnice utonula v moři.

Zaklapla jsem kazetu a uložila ji na bezpečné místo mezi šatstvo. Kufr putoval k ostatním zavazadlům. Vše bylo připraveno.

Nemohla jsem se dočkat, až se vydáme na pobřeží. Nazítří se vyčasilo, jak jsem doufala. Dostavník vyrazil brzy ráno.

Počasí bylo v dobrém rozmaru a my samozřejmě s ním. Mluvili jsme hlavně o plánech do budoucna. Až se vrátíme do Anglie, měla jsem v úmyslu pronajmout si pěkný dům v nějakém větším městě. Nejraději ze všeho bych se přestěhovala do Londýna, abychom mohli vést čilý společenský život. Paul s mým nápadem nadšeně souhlasil.

Vítr přicházel od moře, šeptal podivné historie o starobylých bitvách, které se odehrály před stovkami let. O ukradených srdcích, o ztroskotaných lodích a o tajemných světlech, která tančí ve tmách, když pradávné hvozdy hrají melodie prodchnuté magií a v korunách divoce rostoucího stromoví lze zahlédnout bledé tváře lesních bytostí…

Neměla bych tak snadno propadat sentimentálním náladám. Připomněla jsem si, že přece nejsem žádná hrdinka z brakového románu. Marné snění!

Někteří lidé tvrdí, že v zemích, kde po většinu roku panuje nedostatek slunečního světla, bývá lidská mysl otevřenější a vnímavější. Místní obyvatelé jsou prý více náchylní k tomu, aby mohli vidět duše a bytosti z říše šera.

Tajemná Anglie s pustými vřesovišti, kde skučí studený vítr, zřejmě patřila mezi ně. Anebo se už tehdy začaly projevovat první příznaky mé duševní choroby!?

Kola kočáru drkotala po kamenité silnici vedoucí k přístavu. Zvláštní, stísněná krása deprimující krajiny rezonovala s prázdnými místy v mé mysli. Bylo tam až příliš mnoho stínů.

Na pošmourném pobřeží často prší. Všechno tu vypadá tvrdé a nevlídné, zejména šedivé cáry mraků, ženoucí se ztemnělou oblohou. Jako by tu ze země trčely obrovské kosti mrtvého světa.

V některých částech Anglie jsou k vidění mnohem příjemnější obrázky, když zrovna neprší.

Modlila jsem se, aby se nám počasí nepokazilo. Dnešek musel být bez chybičky.

Brzy se před námi objevil Davenport, proslulý především osobitým koloritem i námořnickými bary. Ráda bych si město prohlédla lépe, jenže nebyl čas na otálení.

Když jsme dorazili do přístaviště, přípravy na vyplutí parníku už byly v plném proudu. Nosiči vyložili naše zavazadla a odebrali se s nimi k lodi. Santa Anna byla velké a luxusní plavidlo. Těšila jsem se, až si prohlédneme naše pokoje. Paul objednal krásné apartmá se salonkem, koupelnou a šatnou.

Stáli jsme ve frontě mezi netrpělivými pasažéry a čekali, až nás posádka odbaví a budeme moci nastoupit na loď. Na ulici se tísnil dav, zvědaví lidé postávali kolem a přihlíželi, až loď zvedne kotvy a vypluje na moře.

Něžné vlnky narážely na molo, moře před námi bylo nádherně modré, v nedalekém kostele hrály varhany. Mimoděk jsem si vzpomněla na svůj svatební den.

Byla jsem tak nevýslovně šťastná, když jsem oblečená v bílých šatech s barevnou kyticí čerstvých květů v rukou procházela dlouhou uličkou mezi lavicemi uprostřed rozzářené katedrály, zatímco přátelé a členové rodiny kolem mne slzeli dojetím.

Vzala jsem Paula za ruku, a on můj stisk opětoval. Vypadalo to, že lepší začátek naší svatební cesty jsme si s manželem ani nemohli přát! Byla jsem přesvědčená, že od teď už se nic nemůže pokazit.

Jak hluboce jsem se mýlila!

* * *

Stáli jsme na přídi a sledovali ubíhající krajinu. Náš nový život začínal!

Pevnina se rychle vzdalovala. Zadívala jsem se na pobřeží. Soumrak přebíhal přes zarostlé louky, podél poskakujících bystřin až do skalnatých vrchovin mimo dosah moderní civilizace. Temnota pak zase sestoupila dolů, zpátky do oceánu…

Loď mířila na Korsiku, kde jsme měli strávit tři týdny sladkého nicnedělání. Nedovedla jsem si přestavit nic lepšího, než se s Paulem procházet po liduprázdné pláži a pozorovat vzdouvající se moře.

Ráda jsem sedávala na palubě u pažení se skicákem v ruce a sledovala, jak vlny divoce tančí v místech, kde příď parníku protínala mořskou hladinu. Členové posádky, oblečení v námořnických uniformách, dokreslovali půvabný obrázek života na lodi.

Plavili jsme si již několik dní a mne počaly trápit zlé sny. Šumění moře mi leželo pod kůží, stejně jako krev nebo kosti. Měkké burácení živoucí vodní masy připomínalo divé zvíře, vracející se do svého doupěte.

Nevím, proč na mne působilo zlověstně. Neblahá předtucha něčeho zlého mi nedala spát. Neklidně jsem se převracela na loži. Moře mi zpívalo do spánku…

* * *

Zdálo se mi, jak jsem se učila plavat. Bylo mi tenkrát, myslím, šest nebo sedm let. Už si nepamatuji přesně, kam nás tetička odvezla. Byly jsem tam tři – já, malá Elsie a sestřenka Connie. Vypadaly jsme všechny tak přihlouple v těch nemožných koupacích úborech, co se tenkrát nosily. Strýček je jednou označil za nemravné, protože odhalovaly nohy.

S tím jsem si nedělala hlavu. Tenkrát jsem byla moc malá na to, aby mi vůbec došlo, co to slovo znamená. Chůva postávala na pláži, naše služebná Mary rozložila kostkovanou deku a otevírala piknikový koš s domácí limonádou, jablečným koláčem a šunkovými sendviči. Tetinka sledovala děti, jak si hrají ve vodě. Nevím proč, ale něco mne lákalo vydat se dál, dál od břehu. Zahlédla jsem něco lesklého.

Odjakživa jsem milovala perly. Slýchala jsem vyprávění o odvážných lovcích perel, kteří se potápí až na dno oceánu a hledají poklady ukryté v obrovských lasturách. Snad jsem ve své naivně dětinské dušičce doufala, že najdu perlu?

Nikdy jsem je nepřestala obdivovat. Nejen proto, že jsou drahocenné. Je v nich ukrytá moudrost, kterou jsem dřív neviděla.

Perly se rodí ze zranění, z utrpení křehkého měkkýše obývajícího lastury. Utrpení lidí se rodí z toho, že jsme navzdory všem protivenstvím odsouzeni k životu.

Moře mých nočních můr mne volalo, ale já mu nerozuměla. V jeho hlase se skrývala nějaká hrozba. Neuměla jsem plavat. Proč nás nebezpečí vždycky tak silně přitahuje!?

Odvážila jsem se dál od břehu, i když Elsie na mne křičela, ať se vrátím. Vyplázla jsem na ni jazyk. Tetička se nedívala, zrovna hovořila se služebnou.

Jenže v tu chvíli se sen změnil. To, co se stalo dál, už nebylo součástí mé matné vzpomínky. Hrůza, kterou jsem prožila ve spánku, neměla nic společného s polozapomenutým odpolednem stráveným s kamarádkami na pláži.

Voda mi už sahala až do pasu, potom ještě dál. Ale nebála jsem se. Tehdy ještě ne. Nevěděla jsem, co by se mohlo stát. A pak jsem uviděla něco ve vodě.

Tvář!? Co to mohlo být za obličej? Ledový, bez výrazu?

Se skelnýma očima, zapadlýma hluboko do lebky? Bledý jako mrtvola! Neměla jsem čas přemýšlet. Ucítila jsem, jak mne něco táhne dolů. Otevřela jsem ústa, jako bych chtěla křičet, ale to už jsem měla hlavu pod vodou. Už jsem se nenadechla. Před očima se mi udělalo černo. A pak jsem se probudila.

Dnes na to nerada vzpomínám. Kdyby to nebyl jen hloupý sen, skoro bych dokázala uvěřit, že jsem to všechno prožila na vlastní kůži. Pokud by to byla pravda, celá příhoda by skončila jinak.

Služebná Mary by přiběhla se sakrováním, popadla mne a odnesla k tetičce. Plivala bych vodu, připadala by mi odporně slaná. Tvrdila bych, že někdo mě chtěl utopit. Tetička by mi samozřejmě nevěřila. Co se týká šrámů na noze, patrně by usoudila, že jsem se musela zaplést do nějakého drátu nebo provazu, ležícího na dně. Nikdo by o té události nemluvil.

Paul ležel vedle mne. Zůstával ponořen do spánku a neměl ponětí o ničem, co mi táhlo hlavou. Vstala jsem z postele, natáhla se pro župan a přešla k oknu kajuty.

Podívala jsem se do tmy, podívala jsem se do vody jako do zrcadla. Už jsem se nebála. Věděla jsem, že mé obavy paří mezi stíny. Ničím jiným nikdy nebyly, jenom tím ubohým stínem, co nikdo nevidí. I když na vás křičí ze všech koutů!

Moře se tvářilo přívětivě. Počasí také, na nebi nebyl ani mráček. Uklidnila jsem se a po následující dny spala dobře.

* * *

Za nějaký čas jsem si znovu vybavila noční můru při pohledu na perly. Z pouhého rozmaru jsem se rozhodla, že si je vezmu na sebe. Na večeři jsem s potěšením zpozorovala závistivé pohledy některých dam. Náhrdelník se mi nádherně vyjímal ve výstřihu šatů.

Šlo o starý, avšak nesmírně cenný šperk, který se v rodině dědil z generace na generaci. Na jemném zlatém řetízku visel drobný přívěšek, ve kterém se skrývala mimořádně krásná perla. Přítelkyně si s nelíčeným údivem povšimla, že má černou barvu. Nikdy nic podobného neviděla.

Večeřeli jsme ve skromné společnosti a dobrá nálada nám vydržela i dlouho poté, co naši známí odešli ze salonku.

Bavila jsem Paula vyprávěním o starých námořních mapách, kde bývaly vyobrazeny mořské obludy. Smál se mi, že jsem jako děcko. Byli jsme mladí a bezstarostní. Také jsem jej seznámila se svými objevy:

„Věděl jsi, že tenhle náhrdelník pochází z lodi, která brázdila oceány v minulém století?“

„Kde jsi to zjistila?“

„Z archivů v Londýně. Pátrala jsem po minulosti šperků. Víš, že se v naší rodině dědí už celá léta?“

„Ano.“

„Zajímavé je, že tyhle perly jsou vlastně kradené.“

„To není možné! Jak by mohly být kradené?“

„Náhrdelník patřil jisté dámě, která ho dostala jako svatební dar. Perly, včetně té černé, údajně pochází z polynéských ostrovů. Byly majetkem zdejších lidí.“

„Určitě je prodali nebo vyměnili za bezcenné cetky, co nestály ani zlomek jejich ceny,“ hádal Paul. „V té době nemohli mít ponětí o jejich pravé hodnotě.“

„Ne. Dočetla jsem se, že Evropané je vydrancovali. Polynésané byli zabiti, pokud se jim nepodařilo utéct.“

„Co se stalo s tou lodí, o které ses zmiňovala na začátku?“

„Loď ztroskotala na útesech. Prý vypukla bouře. Zuřivá bouře, jakou nikdo nečekal. Cennosti byly nalezeny v potopeném vraku.“

„Pak nechápu, proč se o šperky nepřihlásila jejich majitelka.“

„Ta dáma se utopila. Nezachránil se skoro nikdo.“

„Smutný příběh, drahá.“

„Věří divoši, že černé perly nosí smůlu?“ zeptala jsem se Paula.

„Pokud vím, tak ne,“ odpověděl. „Nikdy jsem o tom neslyšel.“

„Já také ne. Ale říká se, že ta barva nosí smůlu. Znáš přece pověry o černých kočkách?“

„Já na pověry nevěřím!“

„Přinesly smůlu té dámě, které patřily.“

„Svým způsobem ano.“

„Co když mi přinesou smůlu!?“

Paul prohlásil, že jsem směšná. A že nastal čas, kdy se musím svého strachu z pověr konečně zbavit. Už přece nejsem dítě.

Já jsem si tím někde v hloubi duše nebyla tak jistá. Zdálo se, že Paul si mého neklidu vůbec nevšímá. Nebylo divu. Jaký rozumný člověk by se bál nějaké staré legendy, vzešlé z úst primitivních domorodců na polynéských ostrovech!?

Mimoděk jsem vytáhla jeden kvítek z vázy stojící na stole a nervózně jím otáčela v prstech. Chtěla jsem být na chvíli sama. Vyšla jsem na palubu a tiše sledovala šumící moře.

Květina dopadla na hladinu jako kapka krve do nekonečného oceánu, kde se odráželo hvězdné nebe. V tu chvíli se něco pohnulo a mne zaplavil neodbytný pocit, že všechno je špatně. Ale neřekla jsem nic, jenom jsem se mimoděk otřásla zimou. Blížil se večer a od severu vál mrazivý vítr…

Nakláněla jsem na přes zábradlí, v pokušení upustit černou perlu do vody. Má ruka se zachvěla.

* * *

Noci na moři bývají dlouhé. Zdají se ještě delší, protože na člověka občas padá těžký pocit tísně z bezútěšné nekonečnosti oceánu. Na lodi se chystal večírek.

Jídelna, osvětlená plynovými lampami, byla plná hostů. Cestující se chtěli bavit. Kdosi na mne zavolal, abych se šla podívat na palubu. Právě vycházel měsíc nad mořem, krásný a zářivý jako sen.

Hrála hudba, číšník v modré livreji roznášel šumivé nápoje a všichni se dobře bavili. Chtěla jsem se vrátit k Paulovi, ale vtom mou pozornost upoutala má známá.

Vyslechla jsem živý hovor tří lidí se skleničkou šampaňského v ruce. Mluvili o cestě na Haity, na tropický ostrov proslulý jak sluncem a plantážemi, tak pověrčivými domorodci a černou magií. Řeč se přirozeně stočila na kletby.

Zajímat se o nadpřirozeno je v této době skoro móda, ať už jde o naivní víru ve voodoo, nebo o četbu upírských románů pana Stokera.

Známá se mne napůl v žertu zeptala, proč už nenosím své perly. Bojím se snad, že jsou prokleté!?

Nechtěla jsem se přiznat, že jsem měla v úmyslu hodit je do moře. Samozřejmě, že jsem to neudělala. Jaký šílenec by zahodil tak cenný šperk? Kvůli nějakým pověrám!?

Odvětila jsem, že si je vezmu příště. Perly byly bezpečně uložené v červené kazetě za dveřmi zamčené kajuty, kam patřily. Konverzace pokračovala dál, stačilo přejít na jiné téma. 

Ano, byl to skutečně příjemně strávený večer. Bavila jsem se. Bavila jsem se až do té doby, než přestala hrát hudba, lidé začali křičet a jejich tváře ovládla hrůza. Na večírku se strhla katastrofa!

Do jídelny vběhl vyděšený plavčík. Vykřikl, že všichni musíme pryč. Posádka objevila trhlinu v trupu lodi a vše nasvědčovalo tomu, že do podpalubí pronikla voda. Parník se potápí a my půjdeme ke dnu s ním. Potáhneme ke všem čertům!

Vypukla panika a já jsem Paula v chaosu nenašla. Pamatuji si, že ještě před slabou půlhodinkou stál vedle mne, se sklenkou brandy v ruce. To bylo naposledy, co jsem jej spatřila.

Utíkala jsem ke dveřím. Úzká chodba, přeplněná šílejícími lidmi, se mi zdála nekonečně dlouhá. Nevím, jak jsem se probojovala ven. Zvláštní, že si vše vybavuji jen matně. Ve vypjatém okamžiku bezprostředního ohrožení vnímáte věci jinak. Někteří členové posádky se pokoušeli udržet pořádek, jenže jejich snaha byla marná. Na palubě nastal příšerný zmatek.

Všichni se hrnuli k záchranným člunům, jako kdyby na tom závisel jejich život. A jak směšné – skutečně na tom závisel!

Na lodi bylo málo člunů. Kdosi zřejmě nemyslel na krizové situace. Záhy jsem si uvědomila, že určitě nevystačí pro všechny cestující. A co posádka!?

Neměla jsem čas nad tím přemýšlet. Jediná věc, na které mi záleželo, bylo dostat se do bezpečí. Život někdy umí být velmi krutý.

Čluny, přeplněné zoufalými pasažéry, byly rychle spuštěny na vodu. Je tak ledová, že by vás dokázala zabít. Ochromující mráz z hlubin moře pronikne až do morku kostí a zastaví vaše srdce, zasažené otřesným šokem. Nestačíte se ani naposledy nadechnout, než si uvědomíte, že je s vámi konec. 

Voda, nejnebezpečnější ze všech živlů, toužila po lidských životech. Ubožáci, uvěznění v záchranných člunech, trnuli hrůzou při pohledu na poškozený trup plavidla, který se propadal do hlubin. Zdálo se, že vlny se okolo něj ovíjí jako chapadla obrovské nestvůry a stahují ho pod rozbouřenou hladinu moře.

Do obličeje mi vyšplíchla slaná voda. Zanechávala po sobě v ústech odpornou pachuť. Připadalo mi, jako bych polykala slzy. Lidé ve člunu, vystrašení a promáčení až na kost, beze slova sledovali vzdálené divadlo zkázy. Dívala jsem se, jak poškozený parník začíná klesat ke dnu...

* * *

Paul zůstal trčet bez pomoci na potápějícím se vraku, aniž by měl sebemenší šanci na útěk. Já jsem plula mokrou nicotou na vetchém člunu a přede mnou se otevíraly vodní cesty do záhuby.

Záchranný člun se bezmocně zmítal v nelítostných vlnách. Moře kolem nás nezůstávalo klidné, jako kdyby se na nás rozhněvalo. Silný proud unášel malé plavidlo neznámým směrem. Roztřásla jsem se zimou. Nikdo nepromluvil, ale vytušila jsem, že všichni myslíme na to samé: Možná, že zemřeme, i když se nám podařilo zachránit se z potápějící lodi.

Vsadila bych se, že nikdo z nás nemá sebemenší ponětí, kde jsme. Pevnina se nacházela v nedohlednu. Bylo zcela vyloučeno, že bychom se k ní dokázali dostat vlastními silami. Modlila jsem se, aby někdo zaslechl nouzové volání. Co s námi bude, když zůstaneme na širém moři sami!?

To, co se odehrávalo tu noc, se podobalo těžkému snu. Jako by se před námi otevřel pekelný jícen, kde křepčil ďábel ozbrojený Poseidonovým trojzubcem. Řvoucí mořští démoni dotírali na polámané žebroví parníku, který strmou rychlostí klesal ke dnu. Bůh zkázy triumfoval v bouři! Každý z vyděšených trosečníků cítil jeho přítomnost!

Ozýval se šepot i nářky zoufalých pasažérů, jenže zvuky ztlumil pradávný hlas vody. Zuřivě se mi dral do uší a jeho mocný tlak mne nutil křičet. Snažila jsem se zbytečně. Stejně jsem neslyšela vlastního slova.

Hučení rozbouřeného moře mne ohlušovalo. Připomínalo dunivý řev divokého býka. Vlny se zvedaly se stejnou prudkostí, jako když mohutné zvíře hrabe kopyty a chystá se k útoku. Vítr sílil.

Něco velkého narazilo do dna člunu, chatrného jako tenká skořápka. Nevím, co to bylo. Ale muselo jít o živoucí věc. Možná, že měla hlad.

Pohybovalo se to pár palců pod ledovou hladinou. Opět přišel silný náraz. Záchranný člun se nebezpečně rozhoupal na vlnách. Žena, sedící vedle mne, vykřikla hrůzou. Svírala okraj člunu tak pevně, až měla úplně zkřivené ruce. Prsty s vystouplými klouby se křečovitě zarývaly do dřeva. Víc už jsem si nestačila uvědomit, protože dno člunu se náhle ocitlo ve vzduchu!

Jeden ze spolucestujících spadl do vody. Další jej následoval. Dáma, vřískající strachem, pevně svírala okraj člunu. Popadla jsem ji za ruku.

Převalila se přese mne vlna, která mi vyrazila dech. Zbývala jediná naděje: pozůstatky ze záchranného člunu, roztříštěného na kusy. Jak dlouho se plovoucí dřevo může udržet nad hladinou!?

Dáma zmizela pod vodou, jako kdyby ji něco stáhlo dolů. Vyklouzla mi její ruka, zmrtvělá hrůzou. Nějaká neznámá síla ji ode mne odervala.

To, co odehrávalo dál, musela být oživlá noční můra. Vytěsnila jsem to z paměti. Když je váš mozek vystaven nadměrnému stresu, asi začíná nějaké věci vynechávat. Lékař by vám to vysvětlil lépe, než já.

Dnes je to dávno za mnou. Nebo ne? Ani o rok později na to nedokážu zapomenout!

Utekla jsem před přízraky z moře, ale příliš pozdě jsem si uvědomila, že nikde nejsem v bezpečí. Moře nemá mrtvých nikdy dost. Nechtěla bych přivolat jejich těla, pohřbená kdesi hluboko, hluboko na dně oceánu.

Už nesmím myslet na námořnické zkazky o slizkých šupinatých obludách, mořských hadech ani na odporné přízraky, které jsem spatřila plout ve vlnách. Na utopená těla s oteklým obličejem, kde zely prázdné oční důlky...

Nechci vidět, jak se snaží vymanit z příkrovu písku a vynořit se nad hladinu, aby mne mohli stáhnout do hlubin. Tam, kde je tma, zima a věčné ticho. A ti navždy zatracení, kteří bezcílně bloudí podmořskými pustinami.

Sukně večerní róby se vznášela ve vlnách jako veliký rudý květ. Dodávala vodě krvavý nádech. Vynořovaly se z ní zetlelé ruce, obalené bahnem z hlubin oceánu. Všichni lidé, kterým se podařilo dostat na záchranný člun, byli odsouzeni k smrti!

Musela s nimi být také ona. Mrtvá, která kdysi nosila černé perly. Vím, že je chamtivá. Chce zpátky to, o co ji obrala smrt na moři.

Pokouším se obejmout plovoucí kus dřeva, lapám po dechu a mám pocit, že čísi ruce se mne snaží stáhnout do hlubiny.

Doktor Norden se mi snažil vysvětlit, že šlo o pouhé halucinace. Výplod chorého mozku, oslabeného smrtelným podchlazením.

Představivost, zjitřená hrůzou, mi do nejmenších detailů vykreslila zářivou jiskřičku, jak se komíhá v podmořském soumraku. Tančí na konci dlouhého stonku před ozubenou tlamou nestvůrné ryby, která k sobě láká nic netušící kořist.

Ne, to musel být jen příšerný sen. Vší silou jsem se snažila udržet nad hladinou, abych se mohla nadechnout. Nedám se mořem vtáhnout do temně zeleného spánku na věčnosti!

Blížila se světla. Kdybych byla tou dobou ještě při smyslech, možná bych si uvědomila, že je to obyčejná lampa, pověšená na dlouhé tyči.

Pevně jsem sevřela čísi ruku, co se ke mně natahovala z temnoty. Vzápětí jsem se ocitla v rozkymácené loďce, mezi prokřehlými trosečníky. Cizí plavčík mne vytáhl z vody, studené jako led. Stačilo by pár minut a mohla jsem být mrtvá. Díky bohu, že někdo přece jen zaslechl kapitánovo nouzové volání!

Byla jsem zachráněna, i když jsem si to nejspíš vůbec nezasloužila. Nějaký zlý hlas mi našeptával, že všechno je moje vina. Kdybych nevstoupila na loď, možná by se nepotopila. Hloupost! Neštěstí jsem přece nezavinila já!?

Přesto mi něco hluboko uvnitř říkalo, že by bylo lepší, kdybych zemřela s ostatními. Anebo ještě lépe – kdybych zemřela sama a ostatní mohli žít dál. Trvalo mi velice dlouho, než jsem se zbavila tísnivých myšlenek.

Nějaký čas po tragické události jsem strávila ve švýcarském sanatoriu pro nervově choré pacienty, kde jsem se postupně zotavovala z následků šoku. Všichni členové rodiny tvrdili, že tam budu mít tu nejlepší dostupnou péči. Měla jsem velké štěstí, že jsem vyvázla téměř nezraněná, jenom kriticky podchlazená a k smrti vyděšená.

V oficiální zprávě Královského námořnictva stálo toto: dne 22. července roku 1897 se nad oceánem strhla nečekaná, avšak velmi prudká bouře. Posádka parníku Santa Anna ztratila kontrolu nad lodí a plavidlo najelo na útesy skryté pod vodou. Loď Jejího veličenstva Don Antonio zaslechla jejich nouzové volání, avšak dorazila příliš pozdě. Parník se potopil, téměř celá posádka šla ke dnu s ním. Z pasažérů přežila pouhá třetina. Zbytek zmizel v moři...

Voda je živel, který vládne životu a smrti. Skrývá v sobě tajemství, ze kterých běhá mráz po zádech. To, co spí na dně vod, bychom neměli nikdy rušit!

Několik měsíců jsem se zotavovala pod bedlivým dohledem lékařů. Brzy jsem byla připravená opustit sanatorium.

I když to bude znít podivně, zdráhala jsem se odjet. Nesmíte zapomínat, že po celé měsíce bylo mým jediným útočištěm. Obávala jsem se, že po tak dlouhé době už nebudu schopná přežít mimo jeho zdi.

Nedokázala jsem si představit, že se vrátím zpět do svého předchozího života. Do života tak tupého a prázdného, prostého štěstí či radosti. Jakkoli mohl být temný, přece se v něm občas zableskly i světlé okamžiky. Dříve, než nastala ta tragédie a já nepřišla o všechno.

Nyní mne očekával nový život, děsivý a prázdný. Život jako trest za nějaký zločin, který jsem nikdy nespáchala.

Bylo těžké udělat za vším tlustou čáru. Ale nešlo to jinak. Musela jsem se rozloučit jak s trpkými vzpomínkami na Paula, tak s poklidem v sanatoriu.

Přestěhovala jsem se k příbuzným. Jejich skromná domácnost čítala pouze dva členy, a tak mne uvítali rádi. Nebyli mi příliš blízcí, ale na tom nezáleželo. Potřebovala jsem klidné místo, stranou od společenského života a hektického dění ve velkoměstě.

Věřila jsem, že u nich budu v bezpečí. Věřila jsem tomu, dokud jsem nezjistila, že vzorně udržovaný dům mého strýce stojí v přístavu, blízko u vody. Moře bylo šedivé a nevlídné, kalné vlny se tříštily o opuštěná mola. Uličky města bývaly načichlé pronikavou rybinou z tržiště. Na pošmourném nebi s ocelovým nádechem jsem často zahlédla kvílející racky, kteří se překřikovali o kořist. Ve vzduchu vždy zůstával slaný nádech oceánu.

Snažila jsem se být klidná a nepodléhat depresivním náladám. Strach ve mně však den co den sílil. Lékaři říkali, že jde o nervovou poruchu, která se rozvinula následkem prožité hrůzy na moři.

Znělo to rozumně a já bych jim velice ráda důvěřovala. Tedy kdybych jednoho dne nesešla do vstupní haly a nenašla před vchodem odpornou kaluž. A vedle ní blátivé stopy, jako kdyby se někdo promáčený až na kost snažil vyrazit dveře a dostat se do domu.

Z podivného pachu se mi zvedal žaludek, otrávený utišujícími léky. Cítila jsem z ní hnijící maso. Ten pach se zjevně linul z vody a z bahna, jež mělo podivnou, až krvavou barvu. Poručila jsem, aby je služebné okamžitě odstranily.

O několik dní později se to stalo znovu, ale tentokrát jsme našli příšerné škrábance na domovních vratech. Uvažovala jsem, zda bych neměla přivolat strážce zákona.

Strýc mne přesvědčoval, že jde o hloupou episodu. Nějaký špinavý vandrák z přístaviště se nejspíš opil a dobýval se do domu. Laciných hospod tu bylo plno, to ano. Ale nešlo mi na rozum, proč ho nikdo neviděl. Služebnictvo si ničeho nevšimlo. Opovážlivý pobuda musel vylézt za hluboké noci, aby provedl svůj hnusný čin! Strýc byl velice rozzlobený, když se dozvěděl, co se stalo.

A co víc – včera se to zase opakovalo. Našla jsem další stopy, tentokrát pod oknem mého pokoje. Naštěstí spím až ve druhém patře, takže nehrozí nebezpečí, že by se ke mně mohl někdo vloupat. Přímo nad ložnicí se nachází pokoje pro sloužící, umístěné v podkroví. Okno sice nemá mříže, ale já se i tak cítím v bezpečí.

Ano, cítím se v bezpečí, i když jsem tu úplně sama a naslouchám děsivému vytí ledové listopadové noci. Větve stromů klepou na okna, kmeny se naklání jako těla, zkroucená nemocí. Chyběl mi Paul.

Proč mám spát sama ve studené posteli a den za dnem se užírat touhou po něčem, co není!?

I když se mi znovu vrátily zlé sny, nebojím se. Nesmím se bát. Odmítám připustit, že existuje nějaké nebezpečí a že ten pocit neklidu je něčím jiným, než výsledkem skutečnosti, že mi opět povolily slabé nervy. Snažím se vybavit si uklidňující slova lékařů. Doktor Norden tvrdil, že noční můry jsou známkami nervového vypětí. Jsou výsledkem nezvladatelného stresu, který prožíváme. Způsobuje je celkové vyčerpání organismu. 

Na nočním stolku stojí malá skleněná lahvička, plná prášků na spaní. Až donedávna jsem se zdráhala brát je, jenže situace se změnila. Nejspíš s tím brzy začnu. Předepsal mi je doktor Norden. On věděl, že mívám noční můry.

Vyprávěla jsem mu o mrtvých. O těch tlejících tělech ve vodě, obarvené rudou krví.

Vysoko na nebi plul mezi cáry mraků chladný úplněk a mlčky shlížel do bouřlivých vod oceánu. Vlny se s hukotem valily k pobřeží a rozstřikovaly se na kamenité pláži v bílou tříšť.

Cítím, že klesám hluboko, hluboko pod hladinu, až na dno oceánu stovky kilometrů daleko od povrchu země.

Mihotavá světla ozařovala podmořský les zkamenělých útvarů nejasného původu – některé vyhlížely skoro jako postavy – a minerálních nánosů zvedajících se ode dna do výšky několika metrů. Z bizarních komínů, otevřených jako ústa, prýštila temná mračna horké vody. Div se v ní neuvařili primitivní tvorové, živořící v písčitém bahně.

Rozkládala se přede mnou nehostinná krajina, obývaná podivnými tvory temnot. Požírali zbytky uhynulých těl, která zavál na dno mořský proud. Po nehybných ostatcích se plazili slizcí hadi, či nějaká nízká forma života, hadům podobná.

V hrůze jsem shledala, že poznávám jejich tváře! Tváře spolucestujících z parníku Santa Anna. Byl mezi nimi i Paul! S polovinou obličeje ohlodanou až na kost.

Když zavřu oči, vidím drolící se mrtvoly. Možná jsou blíž, než si myslím.

Snažím se usnout, ale nedaří mi to. Ležím a tisknu k sobě víčka, ztěžklá spánkem. Znavené oči si žádají odpočinek. Dům je tichý a mrtvý, všichni – rodina i služebnictvo – už touto dobou dávno spí. A přece v tom tichu slyším čísi kroky! Někdo stoupá po schodišti. Kdo by mohl být touto dobou ještě vzhůru!?

Zůstávám nehybná na lůžku a se zatajeným dechem naslouchám zlověstnému šeptání studené noci. Kroky se blíží ke mně. Ach, někdo klepe na dveře!

Čertova Lhota

„Čiň čertu dobře, peklem se ti odmění!“

  Lidové přísloví

Říkalo se, že nikdo nemůže spatřit tvář boha. Ale byli mezi námi lidé, kteří přísahali, že spatřili tvář ďábla! Každému se zjevil v jiné podobě, v tom se jejich vyprávění lišila. Všichni tvrdili jedno: poznali ho podle toho, jakou měl moc.

Za zavřenými víčky vidím snový obraz zšeřelé místnosti s čistě vybílenými stěnami a staromódním nábytkem, který voní po leštěnce na dřevo. Působí neosobním dojmem, chybí v něm totiž zdánlivě nepodstatné detaily – třeba sako nedbale přehozené přes židli nebo kniha odložená na nočním stolku. Možná jde o pokoj v hotelu, ale nebyla jsem si tím jistá. Vím jenom, že v něm nejsem sama.

Přišla za mnou nějaká žena, kterou jsem neznala. Skláněla se ke mně, jako kdyby se chtěla přesvědčit, jestli ještě dýchám. Mohla by mi zvednout hlavu, zaklonit krk a přinutit mne, abych vypila její odporný lék. Vedle ní se na okamžik objevila jiná tvář – muž v černém kabátu s bílým kolárkem u krku. Farář!?

Klečel u mého lůžka a jeho rty se pohybovaly, jako kdyby odříkával tichou modlitbu za mrtvé. V jeho očích se zračilo zděšení a po lících mu stékaly slzy. Nemohla jsem si ho lépe prohlédnout, protože celý pokoj potemněl.

Probouzím se ze spánku, který se podobá mdlobám. Nevím, kde jsem. A nevím ani, jestli není má noční můra přece jen skutečná. V ústech cítím čerstvou pachuť krve.

Uvědomuji si s hrůzou, že nejsem ve svém hotelovém pokoji. Vzrůstá o to více, když zjistím, že mám ustláno na kamení. Každá myšlenka je ostrá jehla, zarytá do hlavy.

Zemina, na níž ležím, je mrazivá jako hrob. Poznala jsem i její nezaměnitelnou vůni, která mi připomíná zetlelé věci a zkažený vzduch ze starého sklepení. Všude kolem mne je tma…

Nic nevidím, a proto nemám sebemenší představu o místě, kde se nacházím. Pravděpodobně jde o dočasný výpadek paměti, namáhané mnohem víc, než by dokázala zvládnout. Ozvěna pronikavého křiku mi duní v hlavě. Nechápu, jak jsem se mohla dostat někam, kde se dějí takové věci. Pokouším se rozpomenout, co jsem dělala včera.

Byla jsem na nějakém místě daleko od domova, ležela jsem na zemi a necítila jsem zimu ani nepohodlí. Už jsem neslyšela křik, který mi předtím zněl v uších. Cítila jsem se jako pohřbená za živa…

Myšlení bolí. Co když mi přestává pracovat mozek!? Poslední věc, na kterou si pořádně vzpomínám, je první večer v Čertově Lhotě. Příhodné jméno pro město, kde ďábel číhá na každém kroku!

Přijela jsem po sezoně, abych mohla pracovat v klidu. Z Národní galerie mi přišel doporučující dopis s tipem na ubytování se seznamem míst, která bych měla ve městě navštívit.

Ani během léta sem nezavítalo mnoho turistů, i když v okolí byly k vidění zajímavé památky. Žádný div, že koncem září tu bylo jako po vymření. Město mne přivítalo svou nevlídnou tváří.

Už po příjezdu na mne čekalo nepříjemné překvapení. Marně jsem hledala penzion, kde jsem měla zamluvené ubytování. Adresa, kterou jsem obdržela, neexistovala. Ukázalo se, že žádná ulice toho jména ve městě není. Ptala jsem se kolemjdoucích. Nikdo neznal název penzionu, který jsem měla napsaný na papírku.

Zůstala jsem bezradná s těžkým kufrem a s pomačkaným lístkem v ruce. Ocitla jsem se v nemilé situaci. Tím spíš, že bylo pozdě a já nevěděla, kde budu dnes spát! Čertova Lhota byla malé, liduprázdné městečko s několika obchody, poštou a obecním úřadem. Ulice byly šedivé a nevlídné, po chodníku se prohánělo listí, servané z větví stromů. V průchodu mezi dvěma budovami se hromadilo spadané haluze, zaváté poryvy podzimní vichřice.

Lipová alej byla téměř holá, studený tu vítr foukal mnohem silněji. Cestu lemovaly žloutnoucí stromy se zraněnými větvemi, odkud jako tekla hustá míza. Měla narudlou barvu, co mi připomíná krev. Snažila jsem se zapudit takové myšlenky. Zabralo mi necelou půl hodinu, než jsem dostala do středu města.

Na náměstí stál starý hostinec, možná historická stavba, s podivným vývěsním znakem. Byla tam vymalována rohatá hlava s vyplazeným jazykem. Pod ním se skvěl kostrbatý nápis, který příchozím oznamoval jméno hospody: U Čerta.

Váhala jsem, jestli tu mám strávit nadcházející noc. Jenomže to bylo jediné ubytování, jaké jsem byla schopná sehnat. Pochybovala jsem, že bych tady našla něco lepšího. Trmácet se celou noc do nejbližší dědiny – která byla podle mapy na kilometry daleko – se mi vůbec nechtělo.

Ve vstupní hale hostince vládl klid, jak se dalo touto dobou očekávat. Recepční si za přepážkou listovala v módním časopise. Zeptala jsem se jí, jestli mají volné pokoje. Odpověděla, že ano.

Dodala, že pokud mám zájem, mohu se zde ubytovat na celý týden. Dostala jsem staromódní klíč s číslem vyraženým na kovové destičce. Hned jsem odešla nahoru na pokoj, protože jsem byla za celý den unavená. Nechtěla jsem nic jiného, než dát si horkou sprchu a jít brzy spát. Vybalila jsem nějaké oblečení z kufru a přemýšlela, kam bych se měla podívat zítra.

V lesnatém kraji okolo obce zvané Čertova Lhota se vyskytovalo mnoho pozoruhodných staveb, mezi kterými stály za povšimnutí zejména staré kostely, nevelké kaple či kamenné kříže. Stavěl je kdysi prostý lid, aby od sebe zažehnal zlo.

Setkání s ďáblem nebyla vůbec tak vzácná, jak bychom se mohli domnívat. Stačilo jen prostudovat staré tisky z dob dávno minulých. Zejména středověké spisy přímo hýřily barvitými popisy černých mší, satanských monstrozit a toho, co přicházelo z ohně. Prý šlo o démonické zrůdy z horoucích pekel tak otřesného vzhledu, že stačil jediný pohled do šlehajících plamenů, aby vás navždy oloupil o zrak.

Ďábel se měl podle středověkých autorů zjevovat na magickém obřadu nebo na sabatu, aby mohl obcovat s chlípnými čarodějnicemi. K takovým událostem prý zpravidla docházelo v divočině – v lesích a horách daleko od lidských obydlí.

Uctívači ďábla se scházeli za hlubokých nocí na skalách v přízračné záři ustupujícího měsíce. Vybírali si samá odlehlá místa, kde nikdo neslyšel křik. Věřilo se, že hanební odpadlíci od víry přináší svému pánu krvavé oběti…

Pokud si vzpomeneme na ikonografická zobrazení ďábla, můžeme mezi nimi najít mnoho společných rysů. Základní prvky obrazů se během rozličných epoch a uměleckých stylů neměnily, přetrvaly v nezměněné podobě po celá staletí. Rudá kůže, černá srst, kozlí kopyta, netopýří křídla a zahnuté rohy patřily mezi ty nejběžnější atributy, přisuzované ďáblu. 

Chystala jsem se tu strávit celý týden, abych měla dost času na studium zdejších památek. Chtěla jsem vytvořit fotografickou dokumentaci, jež poslouží jako podklady pro práci na mé nové knize Význam náboženských symbolů v lidovém umění na území Čech a Moravy.

Jako odborník na dějiny umění jsem pátrala po méně známých osobnostech. Bohužel jsou mnozí umělci, kteří upadli do zapomenutí. Jejich jména byla časem smazána, dílo samotné přežilo svého tvůrce.

V bezedném propadlišti dějin zmizel dokonce i talentovaný mistr Kladské Madony z Prahy se svým nádherným obrazem panny Marie. Nebo bezejmenný mistr Třeboňského oltáře a jeho slavné Kristovo zmrtvýchvstání vyvedené v rudé barvě, která měla jistě připomínat spasitelovu krev, proudící na ponurém plátně přímo z otevřených ran...

Mezi mnoha a mnoha uměleckými skvosty, které jsem měla možnost vidět, mne velmi zaujala díla jistého člověka. K jeho osobě – pokud tedy doopravdy žil – se vázala velice zvláštní pověst. Prý se setkal s ďáblem a vytvořil jeho sochu!

Byl známý coby mistr Giovanni. Cizinec, pocházející až z Milána. Působil v naší zemi ve druhé polovině 16. století. V řadách duchovních se vždy našlo dost těch, co byli ochotní zaplatit vysoké částky za jeho mistrovský um.

Existoval jeden motiv, ke kterému se Giovanni vracel velice rád, a tím motivem byli démoni. Začleňoval je téměř do všech svých děl. Jde například o sochy světic, které bojovali s ďáblem. A tak si vysloužil jakousi pochybnou popularitu coby tvůrce zrůd.

Možná že právě to se stalo malíři osudným, protože jinak by se nikdy nesetkal s ďáblem osobně. Zobrazoval jeho poddané z nižších pekelných kruhů, nikdy v životě by jej ale nenapadlo, že bude mít tu čest spatřit tvář knížete temnoty. A zvěčnit ji na své legendární soše, kterou se nikomu nepodařilo najít!

* * *

Hned následující ráno jsem se rozhodla navštívit místní kostel, o kterém se psalo v doporučujícím dopisu. Pátrala jsem po mistrových stopách a jeho dílech.

Krása chrámu, který se odrážel na vodní hladině, doslova brala dech. Kontrasty byly úžasné! Sluncem vybělené kamenné kvádry stavby, žlutavý písek hraničící s poklidnou řekou, intenzivně modrá plocha pod bledým podzimním nebem. V dáli na východě se zvedaly zastřené hory. V mlžném oparu chladného rána dostávaly jejich vrcholky purpurový nádech.

Mezi medově zbarvenými pilíři chrámu vládlo posvátné ticho, narušené jen tlumenými hlasy a kroky návštěvníků kostela. Patřil ke klenotům raně renesanční architektury. Samozřejmě, že na jeho interiéru se podepsal i Giovanni.

Umělec si oblíbil náboženské motivy, uměl je ale podat takovým způsobem, že na nich nebylo zhola nic zbožného a zanechávaly ve vás jen požár.

Mistr byl milován i zatracován zároveň. Mnozí jej pokládali za odvážného kacíře, ovšem podle mne jím Giovanni nebyl. Jen málokdo dokázal pochopit tu spalující vášeň, kterou jeho ruce uměly vtělit do svých děl. Jeho sochy málem žily a dýchaly.

Zejména některá z jeho zpodobnění svatých se stala terčem velmi ostré kritiky kněží, kteří kázali proti volnomyšlenkářství a světským svodům ďábla.

K jak smutnému osudu byl odsouzen zapomenutý umělec, stejně jako stovky jemu podobných. Na rozdíl od mistra Giovanniho se však jejich jména až do dnešních časů vůbec nezachovala, přestože jejich bezejmenná díla nemohla být o nich horší než ta jeho. Zemřel jako cizince v chudobě, daleko od své vlasti a bez prostředků na návrat do rodné země.

Na chvíli jsem se posadila do kostelní lavice. Kolem mne vládlo velebné ticho, dokreslující jedinečnou atmosféru místa. Střípky světla padaly na zlacený oltář skrz barevná skla, která tvořila zářivé obrazy světců.

Čekalo mne setkání s vikářem a pozvání na starou faru. Seděli jsme u stolu v útulně zařízené knihovně s dvěma šálky horkého čaje, oslazeného medem. Zjistila jsem, že máme mnoho společných koníčků. Oba jsme se zajímali o umění a lidový folklór, farář také o církevní historii. Bylo velmi zajímavé hovořit s tak vzdělaným člověkem.

Podivil se, když jsem se jej ptala na Giovanniho. Ten italský sochař, který se prý setkal v lesích u skal se samotným ďáblem? Otec Polanský připustil, že tuhle legendu zná.

Dodal, že jistý papež prý popsal ďábla jako vysokého a vychrtlého muže s bledým obličejem a horečnatýma očima. Zajímalo by vás, jak si tím mohl být svatý otec tak jistý? Možná, že se s ním setkal osobně!

Otec Polanský pokračoval ve vyprávění. Podle něj je zdejší oblast sice zajímavá, ale málo známá. Podle legendy mělo být v jednom ze zdejších kostelů či domů – tady se bohužel prameny značně rozchází v detailech – nalezeno vyobrazení ďábla. Jenže kněz netuší, co je na tom pravdy.

Zeptala jsem se, jestli je někdy zkoušel najít. Farář se nad naivní otázkou rozesmál. Nebyl skeptický. Přiznal se, že ano. Strašidelná povídačka, co se traduje už odnepaměti, jej zaujala. Zdejší kraj i kostely znal dobře a všechny je prošel snad stokrát. Satanův portrét nikdy nenašel. Ale nevylučuje, že by mohl existovat.

V Čertově Lhotě se v minulých letech často mluvilo o podivných úkazech a snad o ještě mnohem podivnějších zjevení, která se měla ukazovat v lesích okolo Čertových skal. Věci tak hrůzné, že by vám mohly vypálit oči!

Giovanni to věděl. Možná, že je viděl na vlastní oči. Dochovala se i jeho nejslavnější socha!?

To živé zpodobnění ďábla na neznámém místě, o kterém se písemné prameny vždy rozcházely? Šlo o dílo natolik šokující, že vzbudilo vlnu nevole mezi křesťanskými autoritami.

Církevní otcové, mezi které patřila i řada bohatých chlebodárců tehdejší doby, jej přestali podporovat a Giovanni zůstal sám. Zavržen svými současníky, téměř na mizině a s nejistými nadějemi do budoucnosti. Zbyly mu jen dvě věci – jeho umění a pochybná sláva, kterou s sebou přinášelo. Pro člověka poznamenaného hanbou měla velmi hořkou příchuť. Odrážela se ve všem, na co sáhl!

Hořkost, zklamání životem, ale především tvrdost – ten železný rys, který mu byl vrozen. Ne, bez ní by přece nepřežil. Silná vůle jej držela naživu po tolik let, kdy si vlašský mistr nepřál nic víc, než zemřít a obrátit se v prach. A přece na sebe nikdy nevztáhl ruku.

Ano, tu samou ruku, která vládla štětcem i dlátem. Giovanniho díla v sobě odrážela jeho život, nebo snad jeho marnou touhu po životě, který se k němu společně s druhými obrátil zády. Chlad, lhostejnost a otupělost citu se stala nejvýraznějším projevem jeho bytí...

Navštívila jsem řadu pozoruhodných památek. Našla jsem mnoho ďáblů, žádný z nich však nebyl mistrovým výtvorem. Někteří mi byli k smíchu, jiní zase vzbuzovali odpor, nebo ve mně dokonce vyvolávali hrůzu. Ani jeden z nich nemohl být tím dílem, které vytvořil Giovanni. Podle legendy šlo o dílo, od kterého prý nebylo možné dobrovolně odtrhnout zrak. Jako kdyby se pohled na ně propaloval až na dno samotné duše!

Dokázalo si podmanit lidskou duši. Pravděpodobně nebylo skutečné. Šlo o pouhou pohádku pro naivní hlupáky.

* * *

Otec Polanský mne upozornil na opuštěný kostel, kde jsou k vidění staré fresky a také nějaké sochy. Podotkl ale, že zanedbaná stavba se nachází v dezolátním stavu. Smím ji navštívit pouze na vlastní riziko.

To mne nemohlo odradit. Hned zítra jsem si koupila lístek na autobus a vyrazila do jedné z okolních vesnic vzdálené několik kilometrů. Podle turistického průvodce se malebná zřícenina nacházela nedaleko od obce. Pěšky mi cesta zabrala slabou půlhodinku.

Na horském úbočí se rozkládala planina a na ní byl kýmsi neznámým vybudován chrám, starý celá staletí. Zbývaly z něj jen pobořené zbytky, ohlazené nelítostnou rukou času.

Došla jsem ku travnaté pláni mezi sešlým svatostánkem a skalami, pokryté omšelými náhrobními kameny. Pohřebiště patrně náleželo ke kostelu, ačkoli na rozdíl od stavby – jež nesla neklamné prvky pozdní gotiky – působilo mnohem, mnohem starším dojmem.

Rozmístění náhrobků postrádalo řád, možná i smysl. Uvažovala jsem, proč se zde přestalo pohřbívat. Místo tonulo ve stínu věků…

Šla jsem podél sesuté zdi porostlé rudnoucím břečťanem, která kdysi tvořila boží příbytek. Nic jiného zde nezbylo, kromě legend.

Mistr Giovanni a jeho hořký osud, to byla jedna z nich. Zemřel kdesi v zapomnění, aniž by někdo ocenil jeho umění. Proto dnes nenajdeme v knihách ani zmínku o ztraceném géniovi a jeho dílech. Řada z nich byla zničena. Pověrčiví lidé ničili jeho sochy, protože se jich báli a nerozuměli jim. Říkali, že mistrův talent nepochází od boha, ale od ďábla. Prý zaprodal svou duši za slávu a bohatství.

Bledé světlo podzimního dne nepronikalo daleko do holé, prázdné haly. Podlaha byla pokrytá sivou vrstvou staletého prachu, vysoké stěny ověšené pavučinami, ztěžklé neblahým osudem. Našlapovala jsem opatrně, abych se vyhnula smetí a ostrým střepům. Stavby nacházející se v dezolátním stavu umí být velmi nebezpečné.

Měla jsem neopakovatelnou možnost důkladně si prohlédnout dvoranu chrámu. Nejvíce mne překvapilo, jak je neobyčejně zanedbaná. Pestrobarevná okna někdo vytloukl, skla ze zničených vitráží ležela rozházená po podlaze.

Věděla jsem, co se skrývá pod žulovými deskami: Mrtvé tělo, v jehož žilách už dávno netekla žádná krev. Přečetla jsem zašlý nápis, vytesaný na jedné z nich. Zde odpočívá zbožný bratr Aurelius z Losin, zesnulý roku 1701.

Některá data na náhrobních deskách byla ještě starší. Šlo o pozůstatky dávných řeholníků, kteří zde leželi v na věčném odpočinku. Oh, jak zbytečné a ohavné je tělo, když v něm chybí duše, aby jej oživila!