KAČENKA, VÍTEK A JEJICH POHÁDKOVÉ DOBRODRUŽSTVÍ

JANA PEKÁRKOVÁ

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2007 by Jana Pekárková

Copyright© 2013 Cover by qelb and Sergej Oganěsov

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-032-8 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-033-5 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-034-2 (PDF na CD)

Chtěla bych poděkovat svým rodičům a sestře za vše co pro mě udělali.

Ráda bych poděkovala také všem lékařům a sestřičkám z nemocnice IKEM za to, že tu mohu ještě být.

Jana Pekárková

Kapitola 1

Kapitola 2

Kapitola 3

Kapitola 4

Kapitola 5

Kapitola 6

Kapitola 7

Kapitola 8

Kapitola 9

Kapitola 10

Kapitola 11

Kapitola 12

Kapitola 13

Kapitola 14

Kapitola 15

Kapitola 16

Kapitola 17

Kapitola 18

Kapitola 19

Kapitola 20

Kapitola 21

Kapitola 22

Kapitola 23

Kapitola 24

Kapitola 25

Kapitola 26

O autorce Janě Pekárkové

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Kapitola 1

Bylo krásné letní odpoledne a Vítek s Kačenkou se honili na zahrádce za motýly. Tu najednou Kačenka zvesela vykřikla: „Vítku, Vítku, pojď, půjdeme si hrát na ten palouček, co je jen kousíček za naší vesnicí!“ Vítek s velkou radostí odpověděl: „Ano, ano, to je dobrý nápad, Kačenko.“ A tak se děti rozeběhly směrem k paloučku. Ještě než stačily odeběhnout pryč, Vítkova maminka za nimi volala: „Děti, nezapomeňte se včas vrátit!“

„Slibujeme, maminko!“ Odpověděl Vítek.

Zanedlouho obě děti vběhly na malý palouček. Tam se usadily na zelenou travičku a začaly přemýšlet, jakou hru si zahrají. Tu se Vítek zadíval na les, jenž rostl hned vedle paloučku, a řekl: „Víš ty co, Kačenko? Pojďme do lesa! Určitě tam bude spousta zvířátek, která můžeme pozorovat.“ Protože Kačenka měla zvířátka moc ráda, radostně přikývla a už běžela napřed. Vítek se vydal hned za ní.

Když oba doběhli na kraj lesa, řekli si, že se zde nejprve porozhlédnou. Chodili chvíli po lese, když tu však Kačenka zpozorněla a tenounce špitla: „Podívej!“ ukázala prstem na malého zajíčka, který zrovna okusoval šťavnatou travičku. Oba malí pozorovatelé ztichli a se zájmem si ušáka prohlíželi. Jenomže zajíček zaslechl nějaký podivný zvuk, lekl se a už pelášil hlouběji do lesa. Děti samozřejmě utíkaly za ním.

Vítek a Kačenka doběhli až na konec cesty. Tam se jim ale zajíček ztratil. Proto se rozhlížely okolo sebe, zda ho ještě někde nezahlédnou. Vtom křikl Vítek na Kačenku: „Kačenko, pojď se na něco podívat!“ Kačenka za ním přiběhla a Vítek jí ukázal jedna velmi stará vrátka, která byla schovaná za hustým keřem. Děti si chvíli prastará dvířka prohlížely, protože ale byly zvědavé, rozhodly se, že zjistí, co se za nimi ukrývá. Společně zvedly závoru. Když pak dvířka otevřely, zjistily, že se za nimi skrývá nějaká chodba. A tak se tedy Vítek s Kačenkou chytli za ruce a vešli dovnitř. Tunel nebyl nijak dlouhý, a když naši malí badatelé zahlédli na konci chodby světlo, řekli si: „To bude určitě východ. Tam určitě svítí sluníčko.“ Po chvíli vyšli z tunelu a nestačili se divit.

První, co děti uviděly, byl velikánský hrad. Chvíli si jej prohlíželi a pak se Kačenka zeptala: „Ty, Vítku, co myslíš, že je to za hrad? Nikdy jsem ho tu neviděla.“

Vítek přemýšlel a pak zadumaně řekl: „Hmmm, taky jsem ho tu nikdy neviděl. Asi bude nějaký kouzelný. Moc bych rád věděl, jak to vypadá vevnitř.“

To už se ale Kačenka začala trochu bát. Vítek ji však zanedlouho přemluvil, aby společně k tomu záhadnému hradu šli. Než děti vešly dovnitř, Vítek zabouchal na dveře, jestli někdo neotevře. Nikdo ale nepřišel, a děti tedy zatáhly za kliku.

Kapitola 2

Když malí hrdinové vstoupili do hradu, rázem se ocitli ve velmi prostorném sálu. Z té vedlo několik dveří do celého hradu. Bylo tu velmi útulno a čisto. Od samého začátku měly děti pocit, jako kdyby zde někdo bydlel. Protože tu však nepotkaly ani živáčka, rozhodly se, že si hrad prohlédnou samy. Kačence i Vítkovi se hrad moc líbil. Oba byli smutní, že v tak krásných komnatách nenašli nikoho, s kým by si mohli hrát. Proto se nakonec rozhodli, že už půjdou domů. Vrátili se tedy do sálu, kde se ještě jednou rozhlédli, jestli tu opravdu nikoho neuvidí. Byli tu však sami. Zamířili tedy ke dveřím, jimiž do hradu přišli. Když už se ale Vítek s Kačenkou natahovali po klice, všimli si, jak se kousek od nich pomalu otevřely jiné dveře. Zprvu se obě dítka polekala, pak je však přemohla zvědavost, a tak se šla podívat, co se za těmi záhadnými dveřmi ukrývá.

Jakmile dveřmi prošli, ocitli v  komnatě, která byla jiná než všechny ostatní. Nejprve se jim tady vůbec nelíbilo. Bylo zde trochu chladno a také temno. Děti se rozhlédly a viděly, že na zdech jsou namalovány stromy. Všimly si i něčeho velmi zvláštního. Místo jedné stěny komnaty zde bylo kamenné zábradlí a za ním se prostíral voňavý les.

Vítek jen zakroutil hlavou a řekl: „To jsem ještě nikdy neviděl, že by místnost končila v půlce a rovnou po schůdkách se chodilo do lesa. Je to nějaké divné.“

Kačenka však Vítka vůbec neposlouchala a pokřikovala na celé kolo: „Vítku, Vítku pojď se podívat do lesa! Určitě tam najdeme nějaká zvířátka, která u nás doma nejsou!“ Děti tedy sešly po kamenných schodech a vstoupily do lesa. Pak se chytly za ruce a rozhlížely se kolem sebe, jestli neuvidí nějaké to zvířátko. Najednou si Vítek všiml, že se kousíček před nimi něco pohnulo. Když se pak Vítek s Kačenkou podívali pořádně, zjistili, že před nimi stojí malinkatá víla a zvědavě si je prohlíží. Dítka se polekala, a pelášila zpátky k hradu. Jenomže u schůdků, po nichž Kačenka s Vítkem přišli, se vznášelo strašidýlko. Naši malí cestovatelé byli tak vyděšení, že se zastavili a nemohli dál. Tu se však na schodech objevil stařeček. Usmál se a vlídným hlasem řekl: „Jen se nás nebojte, děťátka. My vám ublížit nechceme.“ Stařeček se na malou chviličku odmlčel, a pak se zeptal: „Zdali pak, děti, víte, že jste přišly do pohádkové říše?“

Kačenka i Vítek vyhrkli: „My že jsme v pohádce?“

Stařeček pobaveně odpověděl: „Ano, jistě. Tím, že jste prošli kouzelnými vrátky, jste se dostali až sem k nám, do pohádek. To se ale nepovede každému. Vrátka sem totiž pustí jen ty, kteří mají čisté úmysly a věří, že pohádkový svět existuje.“

Děti brzy poznaly, že stařeček je hodný, a přestaly se ho bát. Zanedlouho také zjistily, že k hradu přišly i ostatní pohádkové bytosti. Víly i bludičky, skřítci a strašidla, hastrmani i čertíci a ještě spousta dalších. Všichni se na dva malinkaté človíčky jenom usmívali. Pak strašidýlko, které se stále vznášelo u schodů, zvesela řeklo: „Co kdybychom si teď všichni zahráli nějakou hru?“ Jakmile děti uslyšely ten milý hlas, přestaly se bát i ostatních pohádkových bytostí a radostně vykřikly: „Ano, ano, něco si zahrajeme!“ A tak si všichni hráli až do večera. Když se začalo stmívat, děti zesmutněly.

„Copak se vám stalo, že jste tak smutné?“ zeptala se bludička.

„Ále, musíme se vrátit domů, aby nás rodiče nehledali,“ odpověděl Vítek.

Stařeček, který naše malé kamarády uvítal v pohádkové říši, tiše pronesl: „Jen jděte za maminkou a tatínkem. Mají vás moc rádi a určitě by se jim stýskalo, kdybyste se nevrátili. A koneckonců, k nám do pohádek můžete zajít, kdy se vám jen bude chtít.“

Kačence i Vítkovi hned srdéčka povyskočila radostí – byli oba moc rádi, že se sem mohou vrátit. Pak se se všemi novými kamarády rozloučili a vydali se zpátky domů. A protože stařeček byl moc hodný, raději obě dítka doprovodil až k té tajné chodbě, kterou objevila. Bál se totiž, aby se jim po cestě něco nestalo. Zanedlouho všichni došli k tajnému tunelu, Vítek s Kačenkou stařečkovi zamávali a už pelášili domů.

Kapitola 3

Za malou chvilku byla obě děcka na druhé straně chodby. Jakmile však zavřela ta stará vrátka, kterými se vrátila zpátky do reálného světa, nestačila se divit. Sluníčko krásně hřálo a vůbec se nezdálo, že by měla každou chvíli nastat noc. A tak se tedy zmatené děti rozeběhly domů, kde se hned maminky ptaly, kolik že je hodin. Maminka se jen pousmála a řekla: „Jen se nebojte, do večera je daleko. Můžete si spolu ještě hrát.“ Kačenka s Vítkem byli moc rádi, že si mohou spolu hrát déle. Už ale zůstali na malém paloučku, jen kousek za vesnicí. Pak, když nastal v lidském světě opravdový večer, museli naši dva malí kamarádi zamířit do svých domovů. Než se ale rozešli, domluvili se, že se příští den zase vrátí za svými novými kamarády.

Následujícího dne, hned po obědě, se Kačenka s Vítkem sešli za vesnicí na stejném paloučku jako včera. Vydali se po lesní cestě, která je dovedla až ke schovaným vrátkům. Prošli známou chodbou na druhou stranu, kde na ně už čekal stařeček, jenž je včera vyprovázel k tajemnému průchodu. Jakmile děti uviděl, pousmál se a pak tiše promluvil: „Moc rád vás tu zase vidím. Jakpak bylo doma?“

Na to hned Kačenka spustila: „Dědečku, dědečku, ani nevíš, co zvláštního se nám přihodilo. I když se nám tady v pohádkové říši moc líbilo, museli jsme jít domů, protože se začalo stmívat. Měli jsme strach, že nás rodiče budou hledat. Ale když jsme pak došli zpátky do našeho světa a zavřeli za sebou vrátka, zjistili jsme, že sluníčko svítí a je odpoledne. Není to divné?“

„Inu, divné to není. Víte, děti, čas tady v pohádkách utíká jinak než ve vašem světě. Můžete tu strávit i několik dnů či týdnů, aniž by si toho kdokoliv u vás doma všiml,“ odpověděl stařeček. Pak ještě dodal: „Ale teď pojďte. Rád bych vás s někým seznámil.“

Všichni se tedy vydali k hradu s průchodem do pohádkového světa. Za chvilku se Vítek zeptal: „Dědečku, rád bych věděl, co je toto za hrad?“

Stařeček se dal hned do vypravování: „Co vám budu, děti, povídat. Tento hrad tu stojí už od pradávna. Sice nemá žádné jméno, ale o to více je zajímavý – toho jste si už konec konců všimly. Jak říkám, stojí tu již mnoho, přemnoho let. Hrad postavili dávní předci našeho pana krále. No vlastně, abych tak řekl pravdu, s králem celé pohádkové říše jsem vás chtěl, děti, seznámit. Tedy, mělo to být to překvapení, ale když už ses, Vítku, zeptal, tak tě nebudu napínat. Teď se však vraťme k mému vypravování. Na hradě jsou samozřejmě i jiné komnaty, než je ta, kterou se dostaneme do pohádkové říše. Jsou to však komnaty obyčejné.“

„My víme, hrad jsme si včera také prohlédli. Jenomže jsme tam nikoho nepotkali,“ skočil stařečkovi Vítek do řeči.

Dědeček se jen pousmál a pak řekl: „Víte, děti, náš pan král moc rád chodí na dlouhé procházky – prý aby si odpočinul od toho kralování. A když jste tu byly minule, dětičky moje, náš pan král byl zrovna na jedné ze svých procházek.“

Na to se Vítek nesměle zeptal: „Kam na ty dlouhé procházky chodí?“

„Milý Vítku, nejčastěji poznává naší rozlehlou pohádkovou říši,“ odpověděl stařeček. Pak ještě dodal: „Nyní však dost otázek, už jsme na místě, tak, děti, pojďte do hradu. Pan král už na vás čeká.“

Kapitola 4

Všichni tedy vstoupili do hradu, prošli sálem a pak pozlacenými dveřmi do prostorné komnaty. Na konci té komnaty stál u velikého trůnu pan král. Když jej oba malí hrdinové spatřili, hned se před ním poklonili.

Vládce pohádek se na Vítka i Kačenku usmál a pak řekl: „Jen pojďte blíž, abych si vás mohl prohlédnout. Strašidýlka z celého okolí z vás dvou byla nadšena. Tak bych vás také rád poznal.“

Děti tedy pana krále poslechly a popošly blíž. Nemohly ale odtrhnout oči od koruny, jež seděla královi na hlavě. Celá totiž modře zářila.

Po chvilce pan král promluvil: „Jsem moc rád, že vás tu vidím. Jakpak se jmenujete?