POSLEDNÍ

KONEC SVĚTA

Ladislav Szalai

Copyright© 2013 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2006 by Ladislav Szalai

Copyright© 2013 Cover by Dmytro Tolokonov and qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-056-4 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-057-1 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-058-8 (PDF na CD)

(Věnováno synu Ladislavovi

a památce syna Jana)

Naše prastará moudrost praví, že když hynou

stromy shora, blíží se konec světa.

To se dnes děje s javory. Poté nastane doba, kdy neporoste žádné obilí,

kdy nepokvete nic na zahradě a člověk nebude již moci

pít vodu…

Lookinghorse, jasnovidec z Lakoty

Po času míru, počátku válčení, hladu a záplavách

přiletí zdáli mohutný kulatý a sedm stadií

dlouhý předmět z kamene a uvrhne do propasti

starobylé a starodávné krajiny.

Nostradamus, I,69

A jakoby mohutná hora hořící ohněm byla vržena

do moře. Třetina moře se obrátila v krev…

nastalo veliké zemětřesení, slunce zčernalo

jako smuteční šat, měsíc úplně zkrvavěl

a nebeské hvězdy začaly padat na zem,

jako když fík zmítaný vichrem shazuje

své pozdní plody.

Zjevení Janovo

SIMULÁTOR DUŠE

HOST Z NADNEKONEČNA

PRVNÍ MARATÓN

GENERÁTOR SMÍCHU

SUPERCHARIZMA

HROMOVLÁDCE

KRÁLOVNA KRÁSY

NOVÝ DOMOV

MUŽ BEZ FANTAZIE

PSYCHODLAK

PŮLTÁ PLANETA

MARNĚ ZVONÍŠ U DVEŘÍ

ZLATÝ VÍTR

STROMY SE SMĚJÍ

KULATÝ SMYSL

NĚKDO SI S NÁMI HRAJE

TŘI PŘÁNÍ

HRAČKA

PLATEBNÍ KARTA

POSLEDNÍ OLYMPIJSKÉ HRY V SANTO MORGE 2380

VĚČNÝ ŽIVOT

LUPIČI Z LLL

DÁMA VE VODĚ

CILILINK

HOSTÉ Z ALFA CENTAURI

DVOJITÝ ČLOVĚK

KVĚT VĚČNÉHO MLÁDÍ

(kosmická pohádka)

PŘÍLIŠ ŽIVÁ FANTAZIE

DOBYTÍ MARSU

POSLEDNÍ KONEC SVĚTA

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown, město hrůzy

Ostatní

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Ladislav Szalai

SIMULÁTOR DUŠE

V laboratoři P 32 byl zatím pohodový klid. Jako by se dnes nic zvláštního nemělo stát, jako by právě dnes neměl proběhnout ten zázračný pokus na stroji profesora Harma Xenta, kterému všichni – tedy tomu stroji – pro jeho zvláštní, nadpřirozené schopnosti přezdívali Simulátor duše.

Na čem byl vlastně založen celý pokus? Naše věda dospěla ve své poslední fázi k závěru, že kvarky, tedy nejmenší částice hmoty, jsou vlastně totéž jako makrokosmos kolem nás, tedy celý vesmír. Hmota se skládá z nekonečného množství malých vesmírů, které obsahují při svém „skonu“ veškerý čas.

Naši vědci zjistili, že se některé kvarky přitahují a jiné zase odpuzují. Vznikla zajímavá teorie, proč tomu vlastně je. Prý proto, že se buď vzájemně podobají, či nepodobají... „Mladé kvarky“ se přitahují mnohem více než „staré kvarky“, které se od sebe více liší. Ty „mladé kvarky“ se tvoří po výbuchu „starých kvarků“. To znamená, že jednou – například výbuchem našeho vesmíru – vznikne obrovské množství „mladých kvarků“.

Ve fototronech se nám podařilo rozbít napadrť „mladé kvarky“, které ještě neobsáhly veškerý svůj čas – a díky tomu se uvolnila cesta do záhrobí, a to doslova, a mohl vzniknout první Simulátor duše, lépe řečeno jeho jádro.

Vím, že pro nezasvěcence je všechno, co tu říkám, dost neobvyklé, ale ve zkratce to znamená, že díky všem těm objevům vznikl „stroj“ nabitý lidskými vlastnostmi a myšlenkami, který mohl vysílat do tohoto světa zprávy o tom, co se doopravdy děje po smrti, tedy v záhrobí.

Idealismus a materialismus měly tímto pokusem navždy přestat existovat jako protiklady, protože Simulátor duše byl připraven přinést úplnou pravdu o tom, co po smrti skutečně nastane.

Simulátor byl nabit tolika protichůdnými názory a myšlenkami, tolika rozdílnými zkušenostmi, že byl zázrak, že vůbec s někým komunikuje. Kdyby měl mít tolik vlastností, jako měl tento „stroj“, člověk, pokládalo by ho jeho okolí nejspíše za mnohonásobného šílence.

Celý pokus mohl být možná proveden s obyčejným člověkem, ale riziko, že doopravdy zemře a nebude moci informovat o životě po smrti, bylo tak velké, že se vědci raději rozhodli člověka nahradit.

Profesor Harm Xent nazval Simulátor duše po sobě – Harm 2. Mnoho lidí z laboratoře si o tom stejně jako já myslelo své, ale on byl hlavou celého projektu a jeho pozice v Ústavu postmortální geneze byla tak pevná, že se nikdo neodvážil protestovat.

Nádherný klid v laboratoři náhle narušil hřmotný příchod profesora Harma Xenta. To by ani nebyl on, kdyby se pak neobjevil, – v ústech svou známou rákosovou dýmku a plno nadávek, které kritizovaly špatný stav celé naší laboratoře.

„Ingre,“ zastavil se znechuceně u mě, „připravte Simulátor, za chvíli sem vtrhne ředitel s několika ministry, tak ať všechno jde jako po másle.“

Při těch slovech, tedy slovech „jako po másle“, se všichni zaměstnanci laboratoře pobaveně zašklebili, protože si vzpomněli na jeden z profesorových „pokusů“, při němž nám předváděl, jak „pravidelně“ padá chléb s máslem namazanou stranou na zem.

Profesor Harm Xent byl všemi považován za potrhlého nejen kvůli tomuto pokusu a kvůli svému dost hrubému chování, ale hlavně kvůli tomu, že si věčně pletl všechny zaměstnance navzájem. I mně často vynadal za chyby, které napáchal někdo jiný.

Pokus měl začít přesně o půlnoci, v hodině duchů. To nebyl žádný z Xentových bláznivých nápadů, ale záměr samotného Simulátoru duše, který si většinu podmínek pro vstup do záhrobí určoval sám. Už půl hodiny před tím se objevil ředitel se zvědavými ministry.

„A nemůže se něco stát?“ dožadoval se jeden z ministrů lačně přesné odpovědi po profesoru Xentovi.

„Co by se mělo stát?“ uklidňoval ho s bohorovným klidem profesor. „Vstupujeme sice do nové, nepoznané dimenze, ale neriskujeme při tom nic vážného. V krajním případě vypneme Simulátor, a pokus tím trochu oddálíme, jinak nic vážného nehrozí.“

„Jen aby,“ zamumlal znepokojeně ministr. „Cejtím v kostech, že něco není v pořádku.“

O půlnoci profesor Harm Xent osobně na příkaz ředitele zapnul Simulátor.

„Podejte hlášení,“ vyzval „stroj“.

„Všechno je v pořádku, ještě jsem pořád naživu, nic zvláštního se neděje. Psychopatologické příznaky žádné.“

„Zničte svůj centrální nervový systém a všechno živé, z čeho se skládáte. Vstupte do zóny smrti.“

„Příkaz smrti proveden. Právě teď jsem poprvé mrtvý. Nic zvláštního zatím nepozoruji, ale ano... blíží se ke mně nějaké obrovské světlo a taky se přede mnou začal otvírat světelný tunel. Mám do něj vstoupit?“

„Jasně, vlezte tam, Harme 2.“

„Tady Harm 2, vlezl jsem do tunelu a vymrštilo mě to v úplně jiném vesmíru. Zdá se, že tu není nic hmotného, kromě toho anděla s plamenným mečem... Pardon, ten taky není hmotný. Ukazuje mi nahoru i dolů. Kam mám jít?“

„To nevím, Harme 2, ale zkuste třeba napřed jít dolů, fakt nevím.“

„Tady Harm 2, sakra, to jste mi ale blbě poradil. Jsem teď v pekle.“

„Ale, ale, jak jste to poznal, Harme 2?“

„To by poznal i slepý. Je tu čertů jako much – dívají se na mě obrovským deviloskopem. A kromě toho slyším zoufalé úpění duší ve vysokotlakých kotlích.“

„Vy si děláte legraci, vážně jste v pekle?“

„Vážně. Chcete to tu trochu popsat?“

„Jasně, od toho tam přece jste.“

„Tak kromě toho úpění slyším i jásot několika málo osvobozených duší. Občas, asi po dlouhém utrpení, vyletí do nebe. Mají tu všude plno mučidel. No sakra, mluvím a přitom jsem spadl do elektrického potoka. Bolí to jak sto čertů. Ještě že jsem po smrti a ne živý, jinak bych tu bolest nevydržel. Ještě že nejsem člověk. Jo, a na břehu tady běhají ošklivé lidožravé šelmy všeho druhu. Až vylezu, tak mě asi roztrhají.“

„Jak vás může něco roztrhat, když jste jenom Simulátor a ještě ke všemu mrtvý?“

„Jo, to já nevím. Vylezl jsem a jsem celý pokousaný. Vážně to bolí. Nešel by ten pokus nějak přerušit? Jsem sice jenom Simulátor, ale ta bolest je vážně protivná. Mám pokračovat ve výzkumu, nebo raději ještě jednou zemřít?“

„Znovu už neumírejte, to jsme si nedojednali. Musíte se obětovat pro vědu a pokračovat v pátrání. Co je tam v pekle dále zajímavého? Jenom psi nebo co?“

„Jenom psi... Vy si ze mě snad utahujete. Létají tady všude všelijaké lítice s ďábelskými obličeji, opravdu odporné... a teď ze mě stáhly kůži, potvory.“

„Hele, Harme 2, jestli si ze mě děláte šoufky, tak to řekněte rovnou, nebo si to s vámi pak vyřídím.“

„Vůbec si nedělám šoufky, jsem teď úplně bez kůže a ke všemu plešatý. Plešaté nesnáším!“

Profesor Xent si sáhl na svou pleš, pak pohlédl na všechny přítomné a navenek bezbarvě pokračoval:

„A co se děje dál?“

„Fuj, ani se mi to nechce říkat. Teď ze mě udělali něco jako masokombinát a pořád dokola mě porážejí jako dobytek. To jsou ale odporná jatka! A teď mi pro změnu vymyli mozek a poslali mě znovu do školy! Hrůza – školní docházka, to mi ještě chybělo!“

„Simulátore, hlavu vzhůru! Vy to lehce přežijete...! Ještě že jsme tam neposlali vás,“ obrátil se profesor ke mně. „Vy byste měl už dávno v kalhotách...“

Jeho slova mě hluboce urazila, ale byl jsem na podobné necitlivé výrony jeho mysli zvyklý, a tak jsem nijak pohoršlivě nereagoval.

„Ještě vás pořád mučí?“ otázal se po chvíli mlčení profesor Xent. „Haló, Simulátore, hlaste se, co je s vámi?“

„Tady Harm 2,“ ozvalo se až po notné chvíli. „Udělali ze mě v pekle fackovacího panáka na sto miliard let. Tady plyne čas mnohem pomaleji a u vás mnohem a mnohem rychleji. Po padesáti miliardách let už jsem to nevydržel a raději po druhé zemřel. Právě teď letím nahoru do nebe. Mám vám podávat dál informace?“

„No bodejť,“ rozčílil se profesor. „K čemu jinému jsme vás sestrojili, Harme 2?! Podávejte informace o všem novém.“

„Jsem u nebeské brány. Právě mi otvírá svatý Petr. Ten je ale krásný, skoro jako ti andělé za branou. Jak nádherně tu všechno zpívá. Bože, to je ale pěkný, božský zpěv. Chvíli z toho pláču a chvíli se směju. Já se snad z té nádhery zblázním. A jak to tu voní...“

„Jen klid, Harme 2. Ovládněte se a hlaste, co je tam zajímavého...“

„Vidím Boží trůn. Bože, bože, to je nádhera, ta krása, to... Slovo... Promiňte, musím se teď vnitřně pořád modlit...“

„Aha, slovo… a jaké slovo? Popište ho.“

„Nemůžu to popsat. Bůh vám vzkazuje, že jste moc zvědaví a že budete za svoji zvědavost potrestáni. Přestaňte pátrat dál, dokud je ještě čas...“

„Harme 2, hlaste, jak vypadá Bůh a to, no... to slovo.“

„Bůh vám vzkazuje, že budete tedy vážně potrestáni, protože jste neukončili včas svůj pokus. Já už to Slovo znám a vím, jak vypadá. Bůh je ten nejkrásnější a nejhodnější stařeček, ale když jsem mu řekl, že kvůli vám ze mě na padesát miliard let udělali toho fackovacího panáka, napřed se rozbrečel a teď hrozně zuří. A já se mu nedivím, tohle si pěkně vypijete. Víc vám neprozradím, protože jsem se právě stal svatým, a to mi úplně a navěky stačí. Sbohem. Brzy po smrti mě pochopíte.“

Simulátor Harm 2 domluvil. Rozčílený profesor Xent se snažil ještě chvíli ho donutit svými příkazy ke spolupráci, ale bylo už pozdě. Až příliš pozdě... Nejprve se ozvalo řinčení oken, pak se začal třást celý ústav a  zbortily se zdi. Všechno se bortilo. Země se třásla a propadala do obrovských propastí, které se náhle všude vytvořily.

Asi jsme to s tím pokusem přehnali, napadlo mě dřív, než se celá Atlantida zřítila do moře.

HOST Z NADNEKONEČNA

„Máte tady, prosím vás, volno?“

„Samozřejmě.“

Posadil jsem se k němu v baru na předměstí Las Vegas. Měl už zřejmě několik skleniček vypito, protože mě okamžitě zavalil vlnou své výmluvnosti.

„Mauro Bens,“ představil se. „To je moje umělecké jméno. Normálně každému říkám, že jsem spisovatel, ale vy jste mi, člověče, nějak sympatický. Vám to klidně prozradím, ovšem musíte si to nechat pro sebe: já jsem tajný agent. Ano, slyšíte dobře: tajný agent.“ Muž se zatvářil tajuplně, položil si prst na ústa a zasyčel: „Pst, to se nikdo nesmí dozvědět. Věříte mi, že jsem tajný agent? Vůbec na to nevypadám, co?“

„No, abych pravdu řekl...“ pohlédl jsem na něho víc než překvapeně.

„A vidíte, je to opravdu tak,“ ušklíbl se trochu potutelně. „Nikdo by to do mě samozřejmě neřekl, ale my agenti už jsme takoví; napovrch vypadáme vždycky docela obyčejně.“

„Teď nevím, jestli si děláte legraci, nebo to myslíte úplně vážně,“ usmál jsem se na něho s pochopením. „Já osobně proti tajným agentům nic nemám. Ještě mi žádný z nich nikdy nic neprovedl...“

„Nevěříte mi, co?“ nenechal mě domluvit a upřel mi do očí pobavený pohled. „Zdá se vám nelogické, že bych vám něco takového jen tak zničehonic prozradil, ale já si to mohu dovolit říkat klidně nahlas, protože mi to stejně nikdo neuvěří. Nejsem totiž jen tak nějaký obyčejný agent – například CIA – ale ‚agent pravé skutečnosti‘.“

„Agent pravé skutečnosti?“ podíval jsem se na něho naprosto nechápavě. „Jak tomu mám rozumět?“

„Jsem člověk z pravé skutečnosti a nenarodil jsem se v tomhle fixním vesmíru,“ pokračoval, jako kdyby přeslechl moji otázku. „Tenhle svět a vůbec celý vesmír kolem dokola, to je totiž obyčejný podvod, když to tak vezmu. Je to mystifikace složitého stroje, hračka pro děti, chápete? My z pravé skutečnosti jsme to všechno vytvořili jako pokusný model. Existuje spousta takovýchhle více či méně podobných světů – jde vlastně o demateriologické počítací stroje, které operují s fakty, které jsme do nich vložili a pořád ještě vkládáme. Tenhle svět, vy a ostatní lidstvo, to je jen demateriologický přelud, vytvořený ze soustavy fixních abstrakcí. Používáme vás jako vyučovací pomůcku v našich školách. Každý žák dostane na starost určitý svět a jeho úkolem je co nejrychleji stvořit lidskou či jinou civilizaci, zdokonalovat ji a udržet ji co nejdéle při životě. Jsou povoleny určité zásahy do vývoje. Někdy je nutno prostudovat situaci přímo na místě a v takovém případě se každý žák může kdykoliv ztělesnit v učební pomůcce, například tady u vás.“

Muž se krátce zamyslel, nejistě na mě pohlédl, a když zjistil, že mě jeho vyprávění zajímá, pokračoval dál.

„Podívejte, řekl byste do mě, že jsem ještě dítě? Dítě, které rozhoduje o všem, co se stane s tímhle světem? Ne, určitě si myslíte, že si z vás jednoduše utahuju, ale je to vážně tak. Jsem opravdu z jiné, té pravé skutečnosti. Moje moc nad vaším vesmírem je nedozírná. Je to moc vševládného boha...“

Znovu se zarazil, a když zjistil, že se netvářím odmítavě, vrhl se ihned do dalšího výkladu.

„Náš vesmír, ten pravý, je úplně jiný, než váš. Žijeme na planetě jenom vzdáleně podobné Zemi a kolem dokola se rozkládá nedozírná černá nicota. Nikde žádné jiné planety, hvězdy a tak. Naše pravda je drsná: kromě nás už neexistuje nikdo jiný. Nikdo, koho jsme si sami nestvořili. My z Alfy a Omegy – ten název naší planety, mimo jiné uvedený v Bibli, není náhodný – známe sice slova láska a nenávist, ale dokážeme být i naprosto bez citu, a jak by ne, když jsme jen čiré vědomí, které prostupuje hmotou. Vám tady na Zemi jsem já – ano, já – předložil ke zkoumání jenom částečné pravdy. To proto, abyste pořád pochybovali. Předal jsem vám jenom polovinu základních informací o pravé skutečnosti. Vy třeba víte, nebo se snažíte vědět, co je to nekonečno, ale už vůbec netušíte, že také existuje nadnekonečno!“

Muž se zarazil nad slovem, které mu vyšlo z úst.

„Chápete vůbec, co je to nadnekonečno? To není jen víc než nekonečno, jak byste si mohl chtít představovat, ale i pravý opak, víc než nejvíc, tedy méně než nejméně... Příklad: Máte nějakou určitou kružnici, nebo ještě lépe Möbiovu pásku. Ten je v podstatě nekonečný, i když jej můžete vnímat zrakem. Mám pravdu?“

„Myslím, že ano.“

„Ale ten prstenec je nejen nekonečný, ale taky nezačátečný. Rozumíte mi?“

„Myslím, že ano...“

„Výborně, pane, s vámi je radost konverzovat. Už dlouho jsem se nesetkal s nikým tak inteligentním.“

„Děkuju, já taky ne.“

„Nezačátečno je pro vás, pro lidstvo, které jsem stvořil a o které pořád ještě pečuju, samozřejmě neznámý pojem, proto je vaše poznání někdy dost přízemní. U nás je to jeden ze základních pojmů, my jsme se totiž z nezačátečna zrodili. Nezačátečno a nadnekonečno...“

Mauro Bens se zatvářil trudnomyslně.

„Já vím, že se jen těžko smíříte s vědomím, že jste jen málo skutečný výplod něčí – mojí! – obraznosti, že celý váš vesmír je vlastně jen soustava vstupních a výstupních informací, program rozvíjející se harmonicky v přímé závislosti na mé vůli, ale bohužel tak tomu doopravdy je. Mohl bych vám okamžitě podat nějaký jednoznačný důkaz. Je pro mě maličkostí způsobit jakýkoliv zázrak, jenže dneska zrovna necítím žádnou potřebu. Abych se přiznal, už mě ty zázraky tak nebaví jako kdysi, ze začátku. Když někdo žije nadnekonečným životem – jako já – tak mu všechno začne dříve nebo později připadat nudné, lhostejné. Užil jsem si s tímhle světem už beztak dost legrace. Jehova, Kristus, Buddha, Zeus a další, to byla má nejlepší vtělení. Leonardo da Vinci, Shakespeare, Newton, Einstein, i to jsem byl já, i když ne pořád. Kdybych chtěl, tak do vás klidně nechám vejít své vědomí – ani to nezpozorujete. Všechno je to směšně jednoduché. Mohu se rozštěpit i tak, že vstoupím rázem do všeho živého na tomhle světě. Je to čistě jen ‚informační‘ záležitost.“

Muž dopil do dna sklenici se svým alkoholem, povstal, mírně se zapotácel a natáhl směrem ke mně svou ruku. Pohlédl na mě lesklýma očima a tajemně zamumlal:

„Jaký chcete, aby se vám dneska zdál sen? Můžete si vybrat. Chcete se procházet v ráji, chcete se ve snu na chvíli stát bohem?“

„Děkuju, ale nechci,“ usmál jsem se na něho. „Raději zkuste nějaký jiný zázrak.“

Upřímně se rozesmál, pak náhle zvedl posmutnělé obočí a řekl potichu:

„No jo, nemáme to jednoduché ve světě, kde se už žádné zázraky nedějí. Doufám, že se na mě nezlobíte za ty moje výmysly; jsem spisovatel, a když si trochu přihnu, lezou ze mě samé bláznivé pohádky. Radši vypadnu, dokud mi ještě slouží nohy. Mějte se tu bezvadně a nashle...“

„Nashledanou,“ řekl jsem a jeden z těch, které občas navštěvuji, zaplatil a odešel. Díval jsem se několik okamžiků jeho očima na rozzářenou noční ulici, pak jsem opustil jeho lidské vědomí, vrátil jsem se zpátky k barovému pultu, opustil tělo muže, který mu dlouhé minuty naslouchal, a splynul zase v jeden celek. Měl jsem krátkou chvíli chuť způsobit nějaký velký zázrak, ale rozmyslel jsem si to.

S vědomím, že by to stejně nemělo žádný smysl, jsem se vrátil zpátky k nám na Alfu a Omegu – do nadnekonečna.

PRVNÍ MARATÓN

Stanley Bates nadšeně vykřikl a zamával za běžícími závodníky oběma rukama. Trochu se při tom nadzvedl ve svém invalidním vozíčku. Pak se obrátil ke své sestře Agnes.

„Aggie,“ řekl jí, „vyhraje Henry.“

Myslel tím vedoucího závodníka Henryho Vandenberga, od něhož vlastnil ve svém památníku vlastnoruční podpis s dlouhým věnováním a který právě proběhl kolem nich.

„Je to možné,“ usmála se na něho sestra, která ho sem doprovázela, stejně jako na každý jiný významný maratón, jež se v tomto roce i roky předtím konal.

Kolem nich probíhaly další skupiny závodníků i osamělí běžci a Stanley Bates jim pokaždé nadšeně zamával na pozdrav. Někteří mu v běhu odpovídali, protože si na něho vzpomněli. Mnohdy znal jejich jména, a tak na ně radostně křičel: „Jacku, do toho! Přidej, Felixi! Máš na to, Ede!“

Největší napětí prožil Stanley ve chvíli, kdy jeho favorit, Henry Vandenberg – jenom o několik kroků, ale přece jen – vyhrál celý maratón.

Ještě celé hodiny vydržel Stanley povzbuzovat ty nejpomalejší opozdilce, kteří nepatřili mezi závodníky, spíše jen mezi amatéry toužící si vyzkoušet své síly, jež jim často nestačily, a proto řada z nich předčasně závod ukončila, což pokaždé vzbuzovalo Stanleyovu nelibost.

„Kdybych mohl běžet s nimi,“ řekl své sestře už vícekrát, „tak to nikdy nevzdám. Maratón se musí běžet až do konce – to je zákon.“

Sestra mu nikdy neodporovala, protože ho bezmezně obdivovala a starala se o něho tak vzorně, jak jen to šlo. Po rodičích oba zdědili slušný majetek a díky tomu se mohla plně věnovat svému bratrovi a se stálým úsměvem tolerovat jeho největší vrtochy, jimiž byly právě maratónské běhy.

Poslední závodník proběhl, nebo spíše prošel, kolem nich a Stanley se jen nerad, pod dozorem své sestry, pomalu rozjel na svém motorovém vozíčku k vozu zaparkovanému asi o dvě stě metrů dál. Agnes spustila schůdky a vytlačila vozík dovnitř. Potom se posadila za volant a odvezla ho domů.

Tam Stanley vytáhl ze skříně svůj památník a vzorně do prázdných igelitových kapsiček vložil své nové úlovky – podpisy předních maratónských běžců. Právě se chystal znovu je ukázat své sestře, když se ozval domovní zvonek. Agnes se zvedla, otevřela dveře a udiveně zůstala stát. Za dveřmi stál robot a v pravé ruce nervózně svíral aktovku.

Stanley se přemístil ve svém pojízdném domácím křesle, do něhož mu předtím z invalidního vozíku sestra pomohla, co nejblíže ke vchodovým dveřím a zvědavě naslouchal.

„Jsem Cyberus řady DX, ale můžete mi říkat Johnny, když vám to nebude vadit. Jsem sekčním šéfem Umělé končetiny corporation a přináším vám velmi dobrou zprávu, která vás, jak doufám, značně potěší. Mohl bych prosím mluvit s panem Stanleyem Batesem? Vy budete asi jeho sestra Agnes, jestli se nemýlím. To vy jste nám asi napsala tu žádost...“

„Ano, já jsem Agnes Batesová. Pojďte dál. Velmi dobrou zprávu – to jsem fakt hrozně zvědavá... Stane, máme návštěvu,“ udělala jeho sestra několik kroků a uchopila zezadu pojízdné invalidní křeslo za rukojeť. „Přišel pan... Johnny.“

„Těší mě, Johnny,“ sklonil se robot nad křeslem a podal Stanleymu ruku. „Mohu se posadit?“ otázal se zdvořile a po přitakání se posadil za stůl a vylovil ze své aktovky jakousi listinu. Chvíli si ji prohlížel, jako by ji viděl poprvé, a pak slavnostním hlasem spustil:

„Vážený pane Stanleyi Batesi, dovolte, aby vám Umělé končetiny corporation pogratulovaly k radostnému rozhodnutí. Z několika stovek žádostí byla vybrána právě ta vaše. Umělé končetiny corporation rozhodly, že vám bude v rámci nadační pomoci darován poslední model umělých nohou, které byly pro vaši informaci vyklonovány a doplněny speciálními slitinami a plasty právě u nás. Roboti mé řady sestrojili tento výrobek, jinak stále ještě běžně nedostupný, speciálně s ohledem na vaše potřeby. Vyšetření, která jste předtím absolvoval, proběhla úspěšně a my vám budeme moci brzy nové nohy… jak bych to nazval… ‚přioperovat‘.“

„To není možné,“ zaradoval se Stanley současně se svojí sestrou. „Vůbec mě nenapadlo, že by to s tou žádostí mohlo vyjít! Budu chodit? To je vážně fantastické! Geniální!“

„Musím vás upozornit,“ přerušil ho robot, „že věda sice v této oblasti poslední dobou značně pokročila, ale umělé nohy stále ještě nedokážou nahradit nohy normální, tedy přirozeně přírodní. Budete chodit, ale nebude to úplně dokonalé. Vaše chůze samozřejmě nebude tak přesná jako chůze zdravých lidí, ale určitě to zlepší váš současný stav o tisíc procent. Invalidní vozík už nebudete potřebovat!“

„Panebože, já se snad zblázním!“ radoval se Stanley jako malé dítě. „Budu chodit!“

„Ve vaší žádosti jsem se nedozvěděl – snad mi tuto otázku prominete – jak jste o své nohy přišel. Ještě jednou se omlouvám za takovou zvědavost, ale můžete mi to prozradit?“

Stanley se trochu zachmuřil a odmlčel. Chvíli se tvářil, jako by o tomto tématu nechtěl hovořit, ale pak si uvědomil, že robota nejspíše zajímají pouze technické detaily, a tak se rozhodl mu svěřit:

„Bylo mi třináct a jeli jsme s matkou a otcem za naším strýcem do Alabamy. Agnes naštěstí zůstala u babičky. Naše auto se srazilo s kamionem. Byla to vina řidiče kamionu, kterého nejspíš zaskočil mikrospánek. Celou nehodu jsem přežil pouze já. Kamion se zřítil po čelním nárazu ze srázu a já zůstal uvězněný ve zdemolovaném autě svých rodičů. Byla to strašná bolest. Měl jsem obě nohy rozdrcené, hrozné, pak jsem ztratil vědomí. Když jsem se na chvíli probral, viděl jsem, jak mě vystříhávají z auta velkými pákovými nůžkami... V nemocnici mi okamžitě amputovali obě nohy, jinak bych prý nepřežil. Už bez nich žiju deset let,“ pohlédl Stanley smutně do míst, kde se měly nacházet jeho nohy.

„Teď se všechno napraví,“ řekl robot vesele. „Váš život se od základu změní. Den operace ještě nebyl stanoven, ale zřejmě to bude už příští měsíc. Tu chvíli, prosím, už nějak vydržte.“

„Měsíc?“ zatvářil se Stanley nedočkavě. „No co, nějak tu chvíli vážně už vydržím...“

Robot skutečně splnil svůj slib. Ani ne za měsíc odvezl sanitní vůz Stanleyho do nemocničního centra Umělé končetiny corporation a tam mu „přioperovali“ umělé nohy. Několik dní ležel bez pohnutí na lůžku a pak se s nimi začal učit chodit. Trvalo mu bezmála měsíc, než na nich poprvé vstal a ušel prvních několik kroků. Těch několik kroků se mu zdálo jako jeho největší životní úspěch. Agnes byla přitom a neubránila se slzám.

„Stane, ty chodíš!“ objala ho nadšeně. „Ty doopravdy chodíš!“

„Ještě nechodím,“ bránil se. „Tohle ještě není chůze. Ale určitě se to naučím. Je to jenom otázka času.“

Za další měsíc propustili Stanleyho z nemocničního střediska. Jeho chůze byla zpočátku toporná a neumělá. Chodil směšným houpavým krokem, a proto mu někteří známí i neznámí začali přezdívat Kačer Donald. Zprvu mu to připadalo urážlivé, ale později si na tuto přezdívku zvykl a začal na ni být dokonce, aniž věděl přesně proč, hrdý.

Potom ho osvítil jako blesk z čistého nebe nápad, že zkusí běhat. Ano, běhat. Nejprve jenom pouhých sto metrů, pak čtyři sta a pak celý kilometr.

Trénoval každé dopoledne na blízkém, většinou prázdném stadionu, a brzy se stal terčem některých televizních stanic. Ty se, sice jen okrajově, ale přesto, začaly jeho osudem zabývat. Stal se pravidelnou hvězdičkou televizních programů, které ho uváděly jako Kačera Donalda se zázračnýma nohama. Mnoho lidí ho kvůli jeho vytrvalosti začalo obdivovat, ale mnoho, jak už to bývá, jeho „kachní běh“ přiváděl k úsměškům anebo přímo rozesmával. Jeden comicsový časopis mu dokonce věnoval nekončící seriál, kde z něj udělal směšného supermana.

Stanley i jeho sestra Agnes to snášeli statečně. Žili většinou stejně uzavřeným sourozeneckým životem, takže se jich výplody jakýchsi vzdálených fantastů a jejich obdivovatelů nedotýkaly.

Pak se Stanley Bates rozhodl. Nikomu o tom neřekl, dokonce ani své sestře, a přihlásil se na slavný Newyorkský maratón. Jeho rozhodnutí ho překvapilo a měl z něj strach, ale zatvrdil se a nechtěl tento nápad zradit. Jeho sen se musí stát skutečností. Poběží se samotným Henrym Vandenbergem a dalšími esy maratónského světa.

Ve chvíli, kdy se rozhodl, jako by ho najednou zalila obrovská, dětinsky hravá vlna euforie. Ano, bude to těžké, velmi těžké, ale nevzdá se. Poběží, i kdyby měl umřít. První maratónský běžec taky umřel, když nesl zprávu o vítězství do Maratónu. Nezáleží, jak nesnadný jeho, Stanleyův, běh bude, záleží na tom, že poběží a že doběhne do cíle!

Přihlásil se a poprvé pocítil, jak nepříjemná dokáže být sláva. Televize, rozhlas i noviny si okamžitě jeho přihlášky povšimly a věnovaly mu až přehnaně dojemnou péči. Novináři, reportéři a ostatní byli náhle všude kolem něj. Z hvězdičky se na chvíli měla stát hvězda.

„Myslíte, že to dokážete? Že na to umělé nohy stačí? Je to přes čtyřicet dva kilometrů, není to moc? Podle našich údajů jste zatím běhal jenom kilometr...“

„Uvidím,“ snažil se být skromný. „Možná to nedokážu, ale porvu se s tím. Věřím, že nejsem žádný srab...“

Pak přišel den jeho prvního maratónu. Tisíce běžců z celého světa se shromáždily na startovním poli. Ihned po startu se zařadil do poslední skupiny a i za tou začal brzy pokulhávat. Potom už běžel úplně poslední. Svým pomalým kachním krokem fascinoval diváky, kteří se o něm dozvěděli většinou až těsně před maratónem. Sklízel fantastický potlesk, který mu připadal nezasloužený. Snažil se nevnímat dav a soustředit se na samotný běh. Modlil se, aby mu stačily síly a aby umělé nohy opravdu vydržely celou tu namáhavou dálku. Musí doběhnout až do cíle, i když zjevně úplně a úplně poslední.

Po dvacátém kilometru poprvé pocítil řezavou bolest v kyčlích, v místech, kde se jeho umělé údy spojovaly s jeho tělem. Jeho pohyb byl čím dál tím komičtější. Teď stále více připomínal kačera houpajícího se na nešikovných kačeřích nohách.

„Kačere, vydrž!“ křičely na něho podél trati tisíce neznámých tváří. Tisíce úst skandovaly zároveň jeho jméno. „Stanley! Stan!“

Usmíval se a běžel vytrvale dál, i když bolest se stávala neúnosnou. Na chvíli ho napadlo, že by se mohl vzdát, ale pak tu myšlenku zavrhl jako naprosto směšnou a nevhodnou. První maratónský běžec běžel taky sám a nevzdal se, i když za cenu života. Musí běžet jen pro tuto myšlenku, jen pro tenhle závod. Jen proto, že má nohy!

Běžel ale stále pomaleji, i když se snažil být rychlejší. Už závodil nejméně patnáct hodin. Diváci se rozešli do svých domovů a sledovalo ho jen několik kamer z vozů za ním a před ním. Potom přišla noc a zmizely i televizní vozy. Asi je omrzelo dívat se na jeho kachní chůzi, ano spíše chůzi, než běh. Všichni to vzdali, napadlo ho a on zůstal na trati úplně sám. Ze zkušenosti věděl, že už zřejmě dávno doběhli i poslední opozdilci. Nastala tma a bolest se stala živou. Snažil se ji nevnímat, ale sílila k absolutní neúnosnosti. Už neběžely jeho umělé nohy, ale jeho mysl samotná. Pochopil, jak asi se cítí vyčerpaní vítězové, či vyčerpaní poražení.

Plul jako ve snu nad vozovkou ozářenou světly nočních lamp a pak náhle konečně zahlédl cíl a v něm skupinku čtyř postav. Tak přeci na něho někdo čeká!

Nejprve poznal svoji sestru. Padl do její náruče a pak se oba svalili na zem. Na nohy mu pomohl známý robot Johnny.

„Gratuluji vám! Dokázal jste to! Dovolte, abych vás obejmul...“

Robot ho objal a po něm i dva další roboti, zřejmě jeho spolupracovníci.

Robot Johnny se omlouval: „Promiňte, nemáme to v popisu práce. Přišlo to tak nějak samo. Ještě nikdy jsme neobjímali lidi... Vy jste úplně první.“