Sám sobě

bezdomovcem

Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2001 by Miroslav Jandovský

Copyright© 2014 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-158-5 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-159-2 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-160-8 (PDF na CD)

DÍL PRVNÍ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

(14)

(15)

(16)

(17)

DÍL DRUHÝ

(1)

(2)

(3)

(4)

(5)

(6)

(7)

(8)

(9)

(10)

(11)

(12)

(13)

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

DÍL PRVNÍ

(1)

Rána jako z děla. Vyskočil jsem od stolu a zmateně se rozhlížel. Ticho, nikde nic. Stávalo se mi to v noci, že mne vzbudil ječivý tón pevné linky, kterou sem nahoru nebylo normálně slyšet. Nebo podobná rána, jako když něco padne z výšky na podlahu. Usnul jsem u stolu s rukama pod hlavou.

Čekal jsem, až se srdce uklidní. Usínat odpoledne u stolu se nehodí. Co je příčinou těch úleků?

Patrně jde o přebujelou sensitivitu. To je mé laické vysvětlení. V poslední době na mne útočí obrazy, kterým se normálně raději vyhnu, jenže to někdy nejde. Dětství. Je dávno pryč a najednou se něco mihne a je to tu. Třeba: Náš kostel. Kostel hrál svoji úlohu v životě dítěte. Matka mne vodila za ruku, pořád cítím její stisk. Měla velké ruce a svírala mne snad proto, abych se nevysmekl, neuklouzl a neupadl? Ten stisk mi utkvěl v paměti. Co mne však teď napadlo, to už jde mimo mé dětské vzpomínky. Venkovský kostel je hora kamení zorganizovaná do určitého tvaru. Proboha, vždyť byl jenom z cihel, určitě, kamení bylo jenom v základech. Ale líp to zní, proč by to však mělo nějak znít? Snad proto, že kdysi se tady soustřeďovaly lidské příběhy? Lidé sem se svými příběhy přicházeli a tady je šeptem zveřejňovali. Jen se přiznávali ke své účasti na nich čekajíce na milosrdné slovo útěchy. Asi jsem měl na mysli, že se tady hromadily lidské osudy. Konečně jako všude, kde se lidé scházejí. Zní to sice vznešeně, jenže jde-li o osud, je to záležitost definitivní, konečná, neměnná. Koncem završený běh událostí. Je to tak, dělejte, co chcete, osudem všechno končí, kdežto příběhem pokračuje. V příběhu mám možnost úniku. Ještě se mohu prokličkovat, jenže k čemu? Když jsem jenom člověk? K jakému konci, který je vždycky jeden, definitivní a konečný? Ale ne! Venku je shodou okolností krásně a já tady... nesmysl. Něco někde je. Tuším, někde v záhybu mého vědomí je dědictví předků. Utajené, jako myška, po které ráno kolem šesté házím polínka dříví, která si večer pro tento akt probouzení chystám k posteli. Osudu stejně neujdeš, tak co. Čeká na tebe jako lapka za rohem a praští tě přes hlavu, většinou tehdy, když s ním nepočítáš.

U nás na venkově. Udělal jsem chybu, že jsem odešel do Prahy, i když žiji vlastně na jejím vesnickém okraji. Doma zůstala matka se starším bratrem. Taky svobodným. Říkám mu, proč tu pořád strašíš jako starý, olezlý mládenec? Copak nemáš odpovědnost ke svému rodu, k lidskému druhu? Naše rodové kořeny mají podle přirozenosti mít snahu bloumat někde v příštích staletích, a ne takhle naplano vegetovat tady na venku. Odpovídá mi stejně. Já na to omšelou banalitou: Ještě mám čas. Ještě jsem nenašel tu pravou, která by se mnou geneticky ladila. Odpovídá mi něco, co zní jako pitomec pošahaný. No tak pitomec pošahaný. Na fakultě bylo holek! No, pravda. Jenže… ale co.

Tak se konečně rozhodni, říkám si teď, když koukám z okna do večerního soumraku. Před domem venčí paní Strnisková psa a nepouští ho, chudáka, z vodítka. Nehodí se to, je to proti nějakým předpisům. Není nad předpisy, které jsou striktně dodržovány, i když tady v okolí není nikoho, koho by pes mohl ohrozit nebo alespoň pohoršit. Mám pocit − ne jistotu, jenom pocit − že z něj městu neplatí poplatky.

Lahodné snění bez okolní zátěže.

Tak se konečně rozhodni. Všichni kolem jsou rozhodnuti. Bodlák už dávno vytrousil všechna semena, lípy a buky kolem sebe stelou listí, jeho barevná nádhera je nevzrušuje. Protáhnou se v kříži a s uspokojením budou sledovat, jak jejich životní šťávy sestupují ke kořenům. Sestoupit ke kořenům. Mimoděk jsem na to přišel. Jsem něčeho podobného mocen? Sestoupit někam, kam není vidět, do iluzorní krajiny mýtů a bájí, kde člověk jenom tuší lidský chvat, plnou náruč a kdo ví co ještě? A, tady se omlouvám, starosti, pot na čele, člověk neví kam dřív skočit, krutý boj s přírodou o přežití, a musí tu taky být třeba i malá radost, o to však silnější, když na ni dojde.

Tak sedím u okna a v duchu bloumám po okolí. Něco jako vzpomínky, nebo to jsou nechtěné úlomky myšlenek, skáčou jako luční kobylky. Ty si nemohu odepřít. V podobné situaci se mi trvale vybavují. Luční kobylky mi symbolizují křehkou vidinu letního dne, ze kterého se rodí hlomozné bouřky. Pak mne ještě napadla moudrost, která vyslovena zní tak blbě, že to až bolí. Ale nemám co schovávat: Všechno, co bylo, není, všechno co bude, jednou nebude.

A to mi je, prosím, teprve třicet let. Už mi bylo, ale pořád mám ke třicítce blíž než ke čtyřicítce. Pokud člověk věří, že tam někde za horizontem je něco, co stojí za to, aby bylo objeveno, tak to s ním ještě jde.

Stůl mám u okna, a proto vidím, jak se slunce chystá zapadnout. Ulice tady končí a silnice, plná děr a prachu, někam zahýbá, aby plnila svou určenou službu někam vést. Když vyjdu před dům, mám za zády hlavní město a před sebou asi po pěti stech metrech konečnou stanici autobusu. V dálce, která není velká, vesnici. Odtud chodí lidé na autobus, protože práci mají ve městě, a pak mi zablácenýma botama šlapou na špičky.

Kdybych se vydal na druhou stranu, šel bych kolem domku pana Matějky, pak Kolínského, manželů Drápkových, pak je tam nějaký Strouha, Mikeš, slečna Jankovcová, ta bydlí s kolegyní, které zlí jazykové říkají vona a von, Marková, stará Zlámalová, Miškovec, možná, že se píše s tvrdým y, ale nejsem si jistý, tolikrát jsem kolem zase nešel.

Napravo od stolu je moje postel. Je zřejmě z měkkého dřeva a na ní je peřina teď přikrytá pruhovanou dekou. Na levé straně v koutě stojí skříň na šaty, ve které je víc knížek než textilu, a na druhé straně kamna. Kuchyňská kamna, vlastně sporák na uhlí a dříví. Na jeho plotně si připravuji něco k jídlu. To jenom tehdy, když na to mám náladu a čas. Tak někdy v neděli. Jsou to stará, poctivá kuchyňská kamna, tady snad kdysi měla paní domácí kuchyň. No a u postele je hromádka polínek. Když se mne domácí ptala, proč tam ráno dělám kravál a já se jí svěřil, že tak rozmlouvám s myškou, nabídla mi jed na myši. Otrávené zrní. Stačí nasypat do díry a bude pokoj. Odmítl jsem. Přece toho ubohého tvora, kterému do díry dávám zbytky chleba, nepřipravím o život tak bídným způsobem. Dávám myšce najevo svoji lidskou převahu těmi poleny, kterými se nikdy netrefím. Ona se schová a pak jenom vystrkuje fousky. Její prudký pohyb mne odrazuje od bližšího osobního kontaktu.

Paní Strnisková je vdova, nevím, jestli má nějaké příbuzné, o své rodině nikdy nemluví, a pokud za ní někdo chodí, nebyl jsem u toho. Peče však vynikající bábovky a občas mi kus nabídne. No, proč bych si nevzal, mohla by být mou matkou.

Ještě pro přesnost, můj pokoj je v patře, vedle je ještě jedna místnost, co tam paní domácí má, netuším, ona bydlí v přízemí. Takže má přehled o mých příchodech a odchodech a taky se k nim vyjadřuje. Patrně proto, že si určila celkem zanedbatelný peníz nájemného a tím si vymezila nezvyklá práva dohledu nad mojí morálkou. Pozdní příchody se podle ní dotýkají morálky. Stálo by za to o tom uvažovat, ale nemá to cenu. Tak jí alespoň předem hlásím, když někam jdu, že se zdržím a tak. Vím, že čeká na můj příchod a stojí u okna, vyhlíží do ulice a leží na ní tíseň. Kde k téhle úchylce, babka, přišla?

Podzim se dal slyšet. Když začne pršet, je cesta do práce zážitek. Autobus, tramvaj, metro, zase autobus. Půl Prahy objedu dvakrát denně. Vítr na tom našem vystrkově má rozběh a ochotně nese vodu a deštník je k ničemu. To jsem do půlky těla mokrý jako myš. V tramvaji pak ode mne ženy a dívky odstupují. Boženka, která nám dělá něco jako děvče pro všechno, tedy sekretářku, si mne kriticky prohlíží.

„Dejte si to k ústřednímu topení, v deset hodin přijde doktor Leraus, ať nevypadáte jako vodník.“

Dobrá rada. Jenže jak mám dát kalhoty k ústřednímu topení. To si k němu musím sednout a kalhoty pak přijmou nebývalý tvar. Budu vypadat, jako bych se v nich vyspal. Obvyklé, vesměs přechodné potíže. Božence je už dost přes dvacet, má nějakou školu a chodí do kurzů angličtiny. To je hit. Kdo chce vyniknout, musí umět anglicky. Zapnul jsem mašiny, aby se nažhavily a byly použitelné, a vzal si noviny.

„Chcete kafe?“ ozvala se Boženka. Odpověděl jsem, že nechci. Skutečně nechci. Ty ranní bohoslužby mi lezou krkem. V tomhle státě neudělá nikdo krok, aniž by před tím nevypil něco jedu. Nevím, jestli to tak bylo vždycky, ale... no co? Vzájemná výpomoc. Podporujeme se navzájem. Výroba, obchod, distribuce. Ranní káva. Pak mezi dnem nekontrolovaný počet šálků. Bušení srdce. Na to taky něco je, co se prodává a hojně inzeruje. Nemám pravdu? Jsme lidé, kteří žijí ve společnosti vzájemně se podporujících jedinců. Jenže, kdo podporuje mne? Nikdo.

„Je třeba koupit barvu do tiskárny, brzy dojde,“ řeknu. Tiskárna Canon BJC-240 zatím slouží. V mém případě stačí amatérskému uplatnění. Boženka si to zapíše a nic neříká. Není co.

V devět hodin přišel Bejda. Protože šéf chodí kolem desáté, může chodit kolem deváté.

„Co jste včera stačili natočit?“ ptám se, protože oni si jezdí po kraji a já to pak dávám provizorně, samozřejmě, dohromady.

„Je toho fůra, kamaráde. Ale to není všechno, Beďár nám ztratil kameru.“

Všeobecný údiv. Beďár byl externí režisér Bedrna. Měl firemní kameru, bratru za sto tisíc korun a teď slyšíme, že ji ztratil.

„Jak ji mohl ztratit?“ diví se Boženka.

„Záhada.“ Bejda míchá lžičkou, protože Boženka se na jeho ranní chutě neptá, má zkušenost. „Jel metrem, kameru v kufru na sedadle vedle sebe. Vystupuje a zdá se mu kufr nějak lehký. A kamera fuč.“

Údiv graduje.

„Tak to musel ukrást nějakej mág, nejspíš Kuprfíld,“ říkám. „Nebo Beďár kecá.“

„Nejspíš kecá. Jenže dopálil šéfa, až slzel. Řek mu totiž, že jak se kamarádí s cikánama, že určitě nějakého podplatil, aby mu tu kameru šlohnul.“

Teď už náš údiv neměl hranice.

„Pokud byl při smyslech, nemohl tohle říct. To mu šéf ani neublížil?“

„Zatím ne. Jak to z něj ale bude tahat, ví Bůh.“

„Jsou tady přece soudy,“ říká Boženka zkušeně.

„Co si na Beďárovi vezme? Musel by pro nás dělat zadarmo hezky dlouho, když by si to chtěl odpracovat. A pak má taky nějaké děti.“

„Děti sem, děti tam. Kouká dneska někdo na děti, když honí zločince? Věřil, že je kamera pojištěná a že nám nevznikne škoda.“

„Myslíš, že ji prodal?“

„Nemyslím, jenom uvažuju. Jak mne znáš, tak myšlení není můj koníček.“

Jakub přišel jako vždy až v deset hodin a jako vždy chtěl všechno naráz stihnout. Uchýlil jsem se proto do svého kumbálu přečkat první chvíli intenzivního náporu. Slyšel jsem hlasitě pronášená souvětí a čekal, kdy budu pozván do víru děje. Jenže to vyřídili nějak mezi sebou. Boženka jim navařila kávu a hlasy utichly. Jakub byl pořád v jednom kole, proto jsem se nedivil, že byl pryč, když jsem se odhodlal vylézt. Tak zaměstnaného člověka aby jeden pohledal. Ono také uživit šest dětí nebylo nic snadného. Měl je se čtyřmi ženami, první tři s prvními třemi, se kterými byl řádně ženatý a stejně řádně rozvedený, poslední tři pak se čtvrtou, se kterou pro změnu ženatý nebyl. Tvrdil, že to už nestojí za to. Jedna z jeho bývalých manželek byla právnička, proto mu Bejda radil, aby se na ni obrátil o radu. Myslel tím stran ztracené kamery. Dostalo se mu prý pohrdavé odpovědi, že to si raději vypíchne oko, než aby madam zatížil takovým požadavkem. Z toho je vidět, jak na něm ženy lpěly. Takový postoj může vykazovat jenom osoba závislá, která přijde násilím o svoji závislost.

Pár dní před tím mi Jakub navrhl, abych se v neděli zajel na něj podívat.

„Co v té Praze, prosím tě, v neděli děláš? Chodíš do kostela a co potom? U nás je čerstvý vzduch, můžeš sekat trávu, hrát si s dětmi, veselit se venkovským životem.“

„Jak se tam, prosím tě, dostanu?“

„Ty fakt nemáš auto?“ údiv, zřejmě nefalšovaný. Nemám auto. V tomhle světě − a nemám auto! To je, jako kdybych neměl počítač. Ten ostatně taky nemám. Své osobní postřehy chodím psát o nedělích do kanceláře. Když vím, že tam nikdo nebude.

Tak z návštěvy sešlo. Kolik těm nejmenším harantům může být? Dvě děti měl na vysoké škole. Ty poslední asi začínaly školní docházku.

„Co bude s tím Beďárem?“ zeptal jsem se Boženky.

„Nechá to zatím uležet. Váhavej střelec. Počká, s čím Beďár přijde.“

Nic nového. Okradou tě a nic se neděje. V tomhle našem světě, kde je všechno možné, se těžko dovoláš práva. Ale to jsou neurotické úvahy, generalizace novinových postřehů. Novináři šíří zmatky. Možná že je to jinak. Možná že soudy, zavaleny novými a novými případy, jenom vyvolávají dojem, že lump se má dobře a postižený má oči pro pláč. Tak proč si stěžuje.

V jedenáct přišel doktor Leraus. O co mu šlo, mne nezajímalo. Jednal s ním Bejda, seděli u Boženky, ačkoliv všude kolem bylo plno místa. Boženka, záda shrbená, něco psala, patrně opisovala natáčecí plán.

„Jo!“ křikl za mnou Bejda, když jsem zavíral dveře. „Musíš sehnat na pátek dva bezdomovce. Pokud možno hodně odrbaný. Buď zajdi na Hlavní nádraží, nebo do nějaký charity. Někam, kde se zdržují.“

„Co budou dělat a kolik jim budeme platit?“ Případná a nezbytná otázka. Sežeň dva bezdomovce. Snadno se řekne. Jak s nimi udržet spojení? To si je mám vzít k sobě domů?

„Nějak si poraď.“

„Filmaři platí statistům prachy, na které mi nemáme,“ snažím se dokázat, že jsem v obraze.

„Buď tak laskav a nezdržuj se.“

Uvažuji, odkdy je slovo bezdomovec aktivní v naší slovní zásobě. Asi od doby, kdy se mluví o politickém spektru a kdy politici přestali brát situaci na vědomí, a začali ji vnímat. Ve slovníku spisovné češtiny není a šestidílný slovník českého jazyka nemám. Každá doba má své, a proto i terminologii.

O jednom bezdomovci bych věděl. Spal na zastávce autobusu poblíž zatáčky, kde za války popravili Heydricha. Každé ráno, když jsem jel do práce, se tam protahoval. Byl značně zarostlý, černý plnovous a černá tvář, patrně se neměl kde umýt, měl tam taky ranec se svým majetkem a psa. Jezevčíka na vodítku. Taky bezdomovce. Jméno zastávky jsem nevzal nikdy na vědomí, ale bylo to na cestě, tak bych ho našel. Stejně se s ním nebylo možné domluvit jinak, než osobně. Jestli ovšem během dne někde nebloumá. Musí si shánět jídlo a dbát o minimum lidských potřeb.

Když mne Bejda vyzval, abych hned vyrazil, no, nedá se nic dělat, vyrazím. Sedl jsem na autobus, přesedl na metro a po dvou zastávkách opět na autobus. Měl jsem štěstí. Vystoupil jsem na zastávce a viděl jsem jeho ranec opřený z druhé strany čekárny. Majitel se procházel v okolí, na dohled od své ložnice.

Sedl jsem si na dočasně uvolněnou lavičku a čekal. Pár autobusů přijelo a zase odjelo, lidé vystoupili a rozešli se po okolí.

„Co ty tady. Nikam nejedeš?“ Byl zvědavý.

„Nejedu. Vlastně jedu, ale to má čas.“

„Cigaretu máš?“

„Bohužel, nekouřím.“

„To jsou takový lidi?“ divil se.

„Matka mi to vytloukla z hlavy, když na to byl ještě čas.“ To mi bylo patnáct a matička mi pouze domlouvala a já si dal říct. Kdepak vytloukla. To jsem chtěl jenom udělat na toho člověka dojem. Byl to chlap středního věku, těžko říct, jakou měl kdysi profesi. V takovém stavu mohl být klidně univerzitním profesorem jako pomocným dělníkem.

„Nemáš strach, že ode mne něco chytneš?“ Řekl to, jako by chytat od něj něco byl denní program sociálních pracovnic nějakého výboru.

„Co bych tak asi mohl chytit? Ale mohl bych vám něco nabídnout.“ Vidím, že uvažuje, co bych tak asi mohl nabízet.

„Momentálně nic nepotřebuju. Až bude mrznout, tak se přihlas.“

„K něčemu bych vás potřeboval. Fakt. Nedělám si legraci.“

Teď jsem si ho konečně prohlédl. Měl kulatou tvář hnědé barvy, patrně se příliš nemyl, co koukalo z houštiny vousů, bylo černě tečkované. Na hlavě měl šedozelený klobouček. Hledal jsem sojčí pírko, nebylo tam. Vše ostatní bylo na úrovni, kterou bylo možno předpokládat.

„Mám úkol najít někoho vám podobného na nějakou zajímavější práci. Prostě budete někde postávat a budou vás filmovat. Samozřejmě dostanete zaplaceno.“

Podíval se na mne pohrdavě.

„Tos střelil kozla, mladej. To aby mne někdo, kdo mne znal, poznal, že jo...“

Smůla byla, že jsem nevěděl, o co Bejdovi šlo. Najímal jsem pracovní sílu, a neměl jsem potuchy na co.

„Nemáte tu v okolí nějakého kamaráda, který by byl ochoten někde postát a dostat za to pár pětek?“

Podrbal se pod kloboukem a obrátil ke mně hnědé oči. Někdo by v nich něco vyčetl, já jsem viděl jenom oči. Více méně smutné oči.

„Nabízel jsi to mně, nebo ne?“

„Nabízel, ale potřebuji ještě jednoho. Máte v okolí někoho takového?“

„Jenže nemá bílou košili.“

„Nejlepší by bylo, kdyby neměl žádnou košili.“

Viděl jsem, že váhá. Proto jsem vytáhl z kapsy telefon a vyťukal Bejdovo číslo. Když se ozval, hlásil jsem, že bych někoho měl, ale je třeba znát podrobnosti.

„To jim nestačí, že o ně máme zájem?“ zavrčel, zřejmě byl pracovně vytížený.

„Budeš si pro ně muset zítra přijet. V kolik hodin?“ Řekl, že v deset. „Bydlí u stanice autobusu...“ podíval jsem se na štítek na nástupišti a řekl jméno stanice. „Budou tady dva pánové v plné parádě.“ Podíval jsem se na souseda a strčil aparát do kapsy.

„Zapomněl ses zeptat, kolik budete platit.“

Přiznal jsem, že to byla chyba.

„Tak jsme vcelku domluveni. Buď přijede kolega sám, nebo přijedu s ním. Hlavně, aby tady byl ten váš kolega. A aby vypadal dost zdrchaně.“

„To je podmínka?“

„Není, ale zkušenost praví, že to tak obvykle je. Jít proti zkušenosti se neradí.“

Pak jsem je pozoroval, když došlo na věc. Opírali se o zábradlí na Míráku a koukali na svět. Jen tak stáli a mařili čas. To bylo všechno, co od nich Jakub chtěl. Třikrát kolem nich projel a Poráček je z vozu zabíral. Seděl tam u zadního okna a mířil na ně. Nevím, jestli to věděli, spíš ne, protože mu nevěnovali pozornost. Pokuřovali a plivali do jízdní dráhy.

„To stačí,“ řekl Jakub. „Jedeme domů.“

„A co ti dva?“ ptám se.

„Co bys chtěl? Ti půjdou domů.“

„Domů?“

Zastavil na červenou.

„To jim ani nezaplatíš?“

„Domluvili jsme něco?“

„Přiraz tady k chodníku, já vystoupím. Nebo tam budou stát do večera.“

Přirazte k chodníku za takového provozu. Vystoupil jsem až u příštího semaforu. Vrátit se zpátky chvíli trvalo, ale ti dva tam pořád důvěřivě stáli.

„Tak jaký jsme byli? To je už konec?“ divil se vousáč. Jeho kolega měl hubenou, vpadlou tvář, nezdravě bledé líce.

„Musí vám za tu práci stačit po stovce. Já bych tady stál i za míň,“ povídám a dávám jim ze svého peníze. „Podělte se o to, támhle je bufet, dejte si svačinu.“ Museli si rozměnit dvoustovku, neměl jsem dvě stokoruny.

„Slyšel jsem, že jsou filmaři štědřejší,“ řekl hubeňour.

„Filmaři možná. Jenže my nejsme filmaři. Tak se mějte. Někdy se zastavím, až pojedu kolem a budu mít čas.“

„Těšilo mne, blahorodí,“ smál se ten starší a tlustější.

Sedl jsem na metro, musel jsem u Muzea přestoupit, přijel jsem do práce s jistým zpožděním.

„Prý jsi dělal filantropa?“ smál se Bejda. Boženka si mne nevšímavě prohlédla, jak vypadají filantropové patrně věděla. Jakub byl ovšem pryč. Někam jel s Poráčkem.

Uvažuji. Ti lidé pracují, aby se uživili. Naprosto samozřejmě. Pracovat znamená mít na nájem, mít na telefon, taky na jídlo a vůbec na všechno, co potřebují. Tady jsem se zarazil. Nikdy mi nepřišlo o tom uvažovat. Někde mařím čas a dostávám za to něco platu. Za mých dětských let platilo, že kdo nepracuje, nemá dostat jíst. Kdo nepracuje, ať nejí. Kdyby mne napadlo o tom přemýšlet, napadlo by mne jenom, že šlo o trapnou ideologickou floskuli. Jenže to tak docela neplatí. Co ti dva bezdomovci. Ti nepracují, a jak se zdá, hladem zatím neumřeli. Bude za tím ještě něco navíc. Ještě nějaký průhled do lidských životů. Ty živí lidský soucit.

Telefon. Zvedla ho Boženka, já jsem toho využil a šel jsem k sobě.

Jestliže mne práce neživí, samozřejmě záleží na kvalitě toho živení, ale princip, jak se mi to jeví, v našich sociálních poměrech je s to udržet mne při životě. Pak je tu něco navíc. Pozice. Zaujetí pozice mezi lidmi. Jako bezdomovec jsem až na dně. Tam se mi buď líbí, nebo nelíbí, proto se deru nahoru a proto se snažím. Banální potřeby jako pracovní motiv. Společenské potřeby jako další. Jsem pan někdo, na kom lidem kolem záleží. Něčemu takovému se říká nebo říkalo sociální stratifikace.

Právě potřeby jsou bič na člověka. Ty ho honí z místa na místo. Když si všichni řekneme, že nebudeme jejich otroky, společnost se rozpadne. Všichni budeme svobodní a nic nebude fungovat. Zavládne chaos. Destrukce. Naštěstí je tu dost takových, kteří budou člověka volat k pořádku. Bušit na jeho odpovědnost. Mysli na potomky, naštěstí žádné nemám, ale to nevadí. Cizí potomci jsou v tomhle slova smyslu mými potomky.

„Proč nezvedáš ten zatracenej telefon?“ To byla Boženka ve dveřích. Zvedl jsem ho, hovor nebyl pro mne.

Zvláštní je, že člověk na této úrovni nemusí mít jméno. Myslel jsem na vousáče. Nějak ho však musím pojmenovat. Co takhle jenom Člověk? Kdy člověk ztrácí jméno? Když ho zapře nebo když lidem nestojí za to si je pamatovat? Zapře je, když se za ně stydí. Udělal něco, co ho vyřazuje z houfu. Nebo mu jméno připomíná časy, kdy byl na úrovni všech ostatních. Proto ho popírá, protože o tu úroveň přišel.

Nešťastná shoda okolností. Tlak ekonomických zákonů. Nemilosrdná ruka trhu, které se nedokonalá kvalita lidských schopností nestačila bránit. A tak se člověk stydí, že nestačil. Místo aby čestně přiznal, že tlak byl nad jeho síly, stydí se za svou nedokonalost.

A lidé kolem přikyvují. Nestačil. Je třeba ho litovat jako slabocha.

Ještě jsme si nezvykli. Ještě v tom neumíme chodit. To je dramatická situace. V takových poměrech psali svá dramata antičtí autoři. Bohové k nim promlouvali za vytí existenčních vichrů.

(2)

Cítím se být vězněm v sobě samém. Nemohu se sám sebe zbavit. Je to patrně něco, co pronásleduje změkčilé intelektuály na konci století, kdy se problémy nahromadí a nikdo je uspokojivě neřeší. Tím si však trapně pomáhám, protože v mém případě nejde o konec století, ale o povahu, která se jeví být... no, přece se musím trochu šetřit. Kdybych si příliš spílal, vypadalo by to neupřímně. Prostě nemám náladu a stavím se do polohy ukřivděného. Křivdí mi někdo? Realita je tvrdá. Obtížně zmáhám svou práci, pro kterou asi nemám dostatek způsobilosti. Zatím to na mně nikdo nepoznal, vedeme řeči a za nimi se vždycky něco skryje. Do člověka nevidíš, ani do sebe. To mi vyhovuje a druhým tu masku taky přeji.

Venku se to schyluje k bouřce. Z okna vidím paní domácí a jejího psa, jak ji táhne domů. Zahřmělo a on se sklopenýma ušima a svěšeným ocasem hledá ochranu pod střechou.

Zavřu oči a vybavuji si, jak podobnou situaci vnímal někdo, kdo byl a není. Nesmysl, co? Asi ano, ale měl ten někdo podobné pocity? Neshodujeme se náhodou právě teď spolu? Tím, že jsme lidé. Bývalí, jsoucí a budoucí. Pořád jedno a totéž. K čemu je dobré uvažovat právě takhle? Patrně k ničemu, nebo k tomu, že si jeden uvědomí svou lidskou patřičnost. Majitelé novin na to už přišli, že člověk tíhne k uzavřeným lidským osudům, a tak je v každém sobotním čísle něco z historie. Archeologie, zejména amatérská, je v kurzu.

Ještě tak vědět, co tím myslím, když jsem takhle uvažoval. Něco jsem tím snad myslel. Nebo mne myšlenka předběhla a nezanechala ve vědomí stopu? Je to možné? Není. Takže ti ujel bezobsažný zvuk, jakýsi intelektuální pšouk.

A je po bouřce. Vůbec nezačala. Někam zahnula za roh, z okna není vidět, kudy se ubírala. Jaké bylo v Athénách počasí toho dne, kdy Sokrates čekal na soud? Byl ve vězení, nebo čekal doma? Přece by neutekl, přece by se nevyhnul soudu. Nevěděl, že jde na smrt. Mohl doufat, že ho těch pět set jedna soudců neodsoudí. Nebo to věděl, stejně jako já, že smrti neujde, a přece se jí nevyhýbal.

Ptám se: „Nebyla to zbytečná smrt?“

SOKRATES: „Myslím, že žádná smrt není zbytečná. Každá je výsledkem mnoha neznámých, jejichž podstatu a smysl odhadnou pouze bohové. V mém případě je dokonce zdrojem nepřiměřených výhod, o kterých se ani nechci zmiňovat, abych nebyl podezírán z chvástavé ubohosti.“

JÁ: „Myslím, že bude dobře ujasnit smysl té poznámky.“

SOKRATES: „Jak dlouho bych žil. Je mi šedesát dva let. Pár let, pár měsíců, pár týdnů. Takhle budu žít na věky. Ale to není má touha. Pokud budu žít, bude žít i můj princip života. Můj přístup ke světu a životu. Pro něj ochotně zemřu právě v této své tělesné podobě. Moji kati mi neobyčejně poslouží, když rozhodnou o mé smrti.“

JÁ: „Nemluv o obci jako o katech. To není přiměřené jejímu místu mezi lidmi, ani tvé zkušenosti, o které jsi často mluvil. Spíš bych rád slyšel, co myslíš, že se z tvého učení zachová potomkům? Co je lidská paměť v souvislostech přírody? Nebo si myslíš, že myšlenka odolá požárům, zemětřesením, která jsou tady častá, pomíjivosti tvých žáků, kteří jsou právě tak jako ty smrtelní?“

SOKRATES: „Věřím, že bohové budou při mně stát a mnohé že v paměti zůstane. Stavím na lidské paměti. Spoléhám na výřečnost svých žáků a na jejich věhlas, který je větší mého. Takže něco ze mne bude bloudit i příštími věky a mně bude učiněno zadost.“

JÁ: „Proto si lokneš bolehlavu. To vzruší člověka nezúčastněného a utkví v jeho paměti. Stařec, myslitel, zemřel, i když nemusel, stačilo říci pár slov, dobrovolně zvedl pohárek. Stál za svou pravdou. Jak to zní vznešeně: zvedl číši s jedem. Kdyby v ní nebyl jed, jak bych ji nazval? Jak jste říkali nádobkám, ze kterých se běžně pilo? Později, to už bylo v jiném čase, někdo podobný se obrátil a zvolal: A přece se točí! Vzpomeň, pořád se připomíná jeden Parmenidův žák. Zénón z Eleje. Žil nedlouho před tebou, proto ho budeš znát. Byl nařčen z účasti na spiknutí proti nějakému tyranovi. Protože na něm chtěli jmenovat účastníky spiknutí, raději si ukousl jazyk. V čase všeobecné negramotnosti to byl jediný způsob jak se vyhnout výpovědi. Jak s ním naložili? Roztlouct v hmoždíři nebyl nezvyklý způsob popravy.“

SOKRATES: „Zénón z Eleje, žák Parmenidův, neskončil v hmoždíři, touhle bolestivou smrtí skončil Anaxarchos z Abdér, krajan a přítel Démokritův. Za to vděčil kyperskému tyranovi Nikokreontovi. Už ani nevím proč. Člověk umírá na mnohý způsob. Lhostejné zmizení je způsob nejběžnější a také nejméně milosrdný. Žiješ, žiješ, a naráz nejsi. Toho se bojím.“

„JÁ: „Takže tvoje vzpoura je dána touhou po nesmrtelnosti?“

SOKRATES: „Mýlíš se. Nejde o nesmrtelnost. Jde o zásady, kterými jsem se řídil a od kterých nemohu uhnout. Prý jsem kazil mládež, protože jsem jí vštěpoval své pravdy. Co by sis myslel o svém učiteli, který celý život něco říkal a pak to ze strachu před smrtí, které se nikdo nevyhne, odvolal? To by bylo plytké, malověrné učení, kterému jsi s důvěrou naslouchal. Nestálo by za to si něco z něj pamatovat. Ovšem každá doba zná takové situace, kdy jsou popírány staré pravdy a s nimi i jejich šiřitelé. Tomu se musím vyhnout. Žádná nesmrtelnost. Ale celý lidský život.“

JÁ: „Nemohu dobře vědět, o co šlo. Vypravovaný příběh je jen vypravovaný příběh. Nemůže se krýt s původním dějem. Něco slyším a říkám si, jak bych to asi já prožíval. Jenže já a ty, to je rozdíl. Znám jenom obrysy příběhu.“

SOKRATES: „Obrysy ti nejsou k ničemu. Neporozumíš, když se do těch obrysů sám neponoříš. Když jim nedáš svůj prožitek vlastního osudu.“

JÁ: „Tyto úvahy nikam nevedou. My se vidíme v řecko-římské civilizaci. Na svém evropském písečku, vymezeném hranicemi římské říše, ale spíš řeckými a římskými klasiky, je nám dobře. Tady se všechno odehrálo, moudří řecko-římští bohové nad námi drží ruku. Jenže směrem na východ se to nějak rozplizlo. Proč se Alexandr táhl do takové dálky? A objevují se tu nové otázky.“

SOKRATES: „Za nové otázky jsem byl vždycky vděčný.“

JÁ: „Před řecko-římskou civilizací jsme vždycky stáli v pokorném předklonu. Žijeme však v prostoru, kde byli našimi předky a předchůdci Keltové. Jaká byla jejich civilizace? Vycházíme z psaných dokladů. Kdo po sobě nezanechal básnické zpěvy, stojí mimo naši pozornost. Jenže oni měli megalitické kalendáře, vyspělou námořní navigaci, stavěli perfektní námořní lodě. Stonehenge postavili jejich předchůdci a stojí tam alespoň pět tisíc let. Hmotná kultura konkuruje duchovní kultuře? Není možné, aby tyto národy s tak vyspělou technikou stály níž než národy východní a jižní Evropy. Neříkám to proto, že právě my se chlubivě cítíme být jejich následníky, když ne přímo potomky. Proč takové národy po sobě nenechaly masivní zpěvy jak hrdinské, tak milostné?

Neodcházej, to je otázka na tělo, dělá mi starost. Sám si neodpovím a hledat někde ve slovnících se mi nechce. Taky je nemám právě po ruce.“

Tak to chodí. Otázka přiskočí a nezodpovězena se vytratí. Člověk tu zůstane s vyprahlým vědomím. Zdola volá paní Strnisková, něco chce, nemohu se zapřít tak, že budu tiše. Viděla mne přijít. Musím za ní. Milý Sokrate, tak zase někdy jindy. Tys to taky jako člověk neměl lehké. Prý tě Xantipa mlátila hlava nehlava. Ty lidské parametry ubírají na tvé vznešenosti a dávají ti punc lidskosti.

„Už jdu!“

Stejně jako Sokrates mne pronásledoval i Sula. Občas vykoukne z mého vědomí a obtěžuje. Ještě jsem se neustálil, zda to byl otrok nebo svobodný římský občan. Vedu s ním vítězné debaty, ale dávám přednost Sokratovi.

„Já jsem jenom zkoušela, jestli jste už doma. Včera jste přišel pozdě a jistě jste si nestačil něco udělat k jídlu. Mohl byste mi zajít do konzumu, než zavřou?“

Svého bezdomovce jsem vídal z okna autobusu. Někdy jen tak seděl a díval se na špičky svých bagančat. Zřejmě celý rok nosil zimní boty. To Sokrates chodil bos. Prý i v zimě. Jenže jaká je v Athénách zima? Jen abys nemyslel. Minulý rok tam mrzlo jen praštělo. Někdy se procházel se svým psem kolem svého přechodného bydliště. Bezdomovec, samozřejmě.

Něco mne na tom člověku štvalo. Něco mne nutilo na něj myslet. Patrně mne rozčiloval nepokoj, který ve mně vzbuzoval. Proč se člověk tak snadno vzdá? Tady se určitě mýlíš. Jednak nevíš, jestli se vzdal snadno, nebo jestli se skutečně vzdal, čeho se vzdal? Rodiny, příbytku? Možná, že se postavil svému osudu a vyřešil to takhle. Sedí tu všem na očích a myslí si, vylezte mi na hřbet. Vy, všichni se svou civilizací, se svými luxusními příbytky, inzerovanými v luxusních časopisech s barevnými obálkami.

Je správné tvrdit, že mi má někdo vylézt anebo vlézt na záda?

Takových podobných jsou tisíce. Neobstáli v soutěži. Ruka trhu je vzala pod krkem. Ti teď vystavují svou ubohost na odiv. Podívejte se, takhle taky můžete skončit. Nechci se dívat.

Proto jsem se po něm přestal ohlížet. Když jsem se konečně odhodlal, tak tam nebyl. Ani jeho pes.

Dostavily se potíže. Televize nevzala Jakubovi dva snímky, se kterými počítal. Neměl na ně smlouvu, jenom předběžný souhlas.

„Copak dá dneska někdo na předběžný souhlas? Žijeme snad v idylických časech rodné strany, která všechno přikryla svým podolkem? Alespoň těch pitomejch sto tisíc od Beďára kdyby bylo.“ Bejda se rozhořčoval a Jakub to slyšel, protože dveře Boženčina kamrlíku nebyly zavřené a Bejda křičel jako vždycky. Když mluví normálně, křičí, když je rozčílený, tak řve.

„Neboj se, výplatu dostaneš,“ ozvalo se za dveřmi.

Protáhli jsme tváře. Něco jako solidarita snad u nás ještě fungovalo. Šéf se dostal do potíží, ale musí mít rezervy. Nesvěřuje se, musíme proto důvěřovat. Trapné je, když na nás začnou útočit pochybnosti.

„Hledáš si něco jinde?“ zašeptal jsem k Bejdovi.

Co by si kde měl hledat? Měl přece dva úvazky. Jeden u Jakuba a druhý v nějaké firmě, kde pracoval jako odborník na audiovizuální reklamu. Chodil tam, když u nás odpoledne skončil. Jinak to přece nešlo.

„Nevíte o nějakém ženichovi, který by mne uživil?“ zeptala se Boženka se smíchem.

„Jsou tvé nároky ještě nějak jinak vymezeny?“ ptám se, protože to chápu jako žert. „Myslím na věk, postavení mezi lidmi, stav bankovního konta, rozloha pozemku kolem domu a podobně?“

„Vidím, že náš mladík se staví do fronty. Jenže ten je jen na ideje, Boženko. S tím by ses poklidného stáří nedočkala.“

Druhý den v deset hodin jsme se všichni sešli a dělali to, co obvykle: dávali hlavy dohromady.

„Myslet na příští měsíce nám, jak koukám, nedělá potíže.“ To říkal Jakub a myslel to asi jako legraci. „Až dorazíme ty postsynchrony, nebudeme mít co dělat. Vymyslet nějaké téma, které by táhlo a kterému by se nikdo nevyhýbal. Něco, co nikdo nedělá.“

„Takové téma sotva najdeš,“ sýčkoval Bejda.

„Společenské kontrasty. Na jedné straně milionář, na druhé člověk na pokraji společnosti.“ Fakt, že jsem myslel na svého Bezdomovce.

„Milionářům nepřeje lidská závist, zejména tehdy, když je nasnadě, jak ke svým milionům přišli, no a na ty druhé se taky dívá s jistou nechutí, protože v nich vidí svoji možnou budoucnost.“

„Počkej, Bejdo, ne tak kategoricky. Když to uděláme jako reportáž, tak je toho už moc. Kdekdo si usnadňuje život se skrytou kamerou a nářky nad lidskou bídou. To by muselo být něco, na co ještě nikdo nepřišel. Nemyslím téma, ale zpracování. Pojetí věci.“

Tak jsme uvažovali o pojetí věci. Všichni dohromady a každý zvlášť. Kolektivní úvaha nikam nevedla. Jestli se něco vylíhne po večerech, kdy u okna je sezení příjemné, to se neví. Alespoň v mém případě.

Pravda je, že je u nás těch televizních stanic víc a že Jakub něco přece jenom někde udal. Uvažovali jsme proto zbytečně? Někdy moc myšlení škodí, jindy se zase nedostává. V tomhle případě si nejsem jistý, co bylo dobře.

Takže se zabývám svým Bezdomovcem. Zatím jenom v duchu. Přisuzuji mu jakýsi osud, který ho vyžene z domu a před tím z práce. Děti se k němu obracejí zády a manželka na něj plivne. On se s tím pracně smiřuje. Z domova si s sebou vzal jenom psa, jezevčíka, který s ním oddaně sdílí trudný osud.

To všechno ale až večer.

„Co se to s vámi, Boženko, stalo?“

To bylo ve středu ráno. Vstoupil jsem do její nory a zíral. Platinový zázrak.

„Jste úplná Norma Jean Bakerová. I oči máte jako ona. Modré a... ne, ten naivní kukuč si budete muset nacvičit.“

„Pokud vím, tak Bakerová byla Josefina a byla černá jako bota,“ řekla nevrle. Moji poklonu nebrala jako poklonu.

„Nemyslím tuhle Bakerovou, ale idol šedesátých let. No, koho mám na mysli? Marilyn Monroe, přece!“

Má reputace byla zachráněna.

„Myslíte, že...? Ale můžete mít pravdu. Jenže na kom to tu mám zkoušet? Vy jste jedinej k mání, a jak už řekl... ale co. Nebudem přece blbnout. Udělám vám kafe, abych nevyšla ze cviku.“

Zbytek dne jsem dělal na technickém scénáři. To je rutina bez tvůrčí invence.

Život přistižený při činu.

Proboha, kde se mi ta věta vzala v hlavě? Kde jsem ji četl nebo slyšel? Vím bezpečně, že se v mé hlavě nevylíhla. A pak, že toho velice lituji. Z toho však nepřímo plyne, že myšlenková konstrukce našich pořadů, mohu-li tak naše práce nazvat, míří od ničeho k ničemu. Žádné usilování o dobytí horizontů. Ideologie byla odmítnuta, tak jaképak horizonty? Jde nám jenom o pocity. Pocit pustoty v duši, pocit naplnění po příznivém zážitku. Je šťastný člověk ideologická koncepce? To je blbost. Jenže pravda je, že šťastný může být jenom za jistých okolností. Při uspokojení z tvůrčí práce. Z toho, že mu rostou děti. Že naši fotbalisti vyhráli s kýmsi, kdo se nechal porazit. To je ale pochybné štěstí, protože ti fotbalisti to udělali za prachy a hlavně pro sebe. Když vyhrávají, jsou lépe prodejní.

Cítil jsem, že tady Jakubovi křivdím.

Házet bláto na všechny strany za čas lidi přestane bavit, člověk přece tíhne spontánně k řádu, dá jistě přednost spořádaným poměrům. To soustavné strkání prstů do ran za čas musí přestat působit. Politická opozice přece není nepřítel vlády. Nebo se jen tak chová a lidé jsou z toho nesví.

Vidím, že se mi myšlenky rozběhly a nekontrolovány bloudí po okolí.

„Boženko, neslyšela jste na fakultě něco o tom, ale ne, to se na filozofii probírat nemohlo. Anebo… kdo ví? Třeba v semináři o filmu. Nějaký filmový teoretik mluvil o dokumentu, jak zastihuje život při činu. Říká vám to něco?“

S mírným, patrně hraným údivem mne pozorovala. Měla Marilyn modré oči? Asi měla, jinak by nebyla tak frekventovaný ideál amerických mužů. Boženka je měla jako pomněnky. Raději jsem vrátil svůj zrak k papíru.

„Tu otázku jste si vymyslel jako chyták. Chápu. Někteří mužští věří, že blondýny jsou od přírody pitomé. To proto, že je posílají k čertu s jejich návrhy a oni si to odmítnutí musejí nějak vysvětlit.“

Vida, stačí zajít k holiči a už je tu nová osobnost. Tahle se rychle převtělila do nové role.

„Křivdíte mi. Svou otázku jsem položil oprávněně. Alespoň jsem doufal.“

„Škoda, že jste tu větu nevymyslel vy. Nebo snad ano?“

Na to se nedalo nic říct. Jenom jsem se musel zatvářit jako myslitel. Nedalo mi to moc práce. Podíval jsem se přitom na její nohy, měla je obuty do domácích pantoflí, dost už ochozených. Pak jsem zjistil, že na mne pořád upírá ty svoje modré oči, a začalo mi to být nepříjemné.

„Proč my si pořád vykáme? Nevíte?“

„Protože...“ cítil jsem, že koktám. „Protože tykání za jistých okolností navozuje příliš osobní vztah.“

„Proboha! Jaký osobní vztah by nastal, kdybyste mi říkal: Božka, udělej mi kafe?“

„Popsaná situace by byla vulgární variantou neosobního, vlastně pokleslého vztahu. Ten jistě navazovat nechcete.“

Tím jsem ji, samozřejmě, urazil. Nebo se tak alespoň tvářila.

Vrátil jsem se ke své profesionální nudě. Jenže jsem za ní musel chvílemi zaskakovat s praktickými dotazy a jednu chvíli jsem jí počechral kučery.

„Tak se už nemrač.“ Zasmála se a tím jsem si začali tykat.

V půlce července jsme zavřeli krám, vyvěsili pomyslnou ceduli, že se maluje, a proto je pro strany zavřeno, a rozprchli se do různých koutů tohoto pomíjivého světa. Pomíjivost světa myslím samozřejmě jako nadsázku, ovšem v rozměrech kosmických parametrů, jak hmotných, tak časových, šlo skutečně o zanedbatelné hodnoty. Já jsem se toulal po Českomoravské vysočině, kde byli ostatní, jsem netušil. Vrátili se však v pořádku, včetně Boženky, jejíž přeliv nezaznamenal žádnou škodu.

„Mohu vznést neskromnou otázku?“ obrátil jsem se na ni, když jsem jako obvyklou záminku předložil žádost o vypůjčení telefonního seznamu.

„Otázku?“ zeptala se, aniž na ni odpověděla.

„Jestli jsi přes to léto, které ostatně ještě neskončilo, sehnala nějakého toho živitele.“

„Proboha, nepřeskočilo ti?“ Zadívala se na mne pozorně. Otázka jí k tomu zřejmě dávala důvod.

„Svého času ses přece pídila po někom, kdo by převzal odpovědnost za tvoji obživu, nebo snad výživu? Přesně si už nevzpomínám.“

„Jo tak? Tys tenkrát tvrdil, že jsi v pořadí.“ Teď se tomu smála.

„Podmínky trvají?“

„Pořád a pořád stejně naléhavě.“

Na nohách měla pořád stejné odrbané pantofle, byla taky jediná, kdo se přezouval, když překročil vchod do podniku. Náš podnik byl umístěn v dvoupatrové vile, kde zabíral celé jedno patro. Stálo to Jakuba jistě fůru peněz, ale s tím se počítalo, že každý špás něco stojí.

Jakub přes léto nezahálel, leccos vymyslel a teď velkoryse rozdával úkoly. Taky se to trochu hnulo s Beďárem. Těžko říci jak, protože Jakub byl prý velice laxní pokud šlo o žalobu na dotyčného. Spolehnout se na to, že se v Beďárovi hne svědomí a zaplatí, bylo ovšem směšné, a tak mne a moje kolegy samozřejmě zajímalo, co znamená to „trochu se to hnulo“.

Měl bych Božku pozvat do divadla, kdybych ovšem předem věděl, že mne nezažene od svého prahu, a taky kdybych našel k tomu odvahu. To navzájem souviselo. Vědět, že budu odmítnut, přece znamenalo svést boj o její přízeň. Nebo snad sklopit uši a zalézt do nory? Na divadla je ještě brzy. To je čas prvních mrazíků. Až začnou plískanice, bude cesta z té naší ulice obtížně zvládnutelná. Alespoň s čistými nohavicemi.

Cestou z práce mne jednou, bylo to ještě první týden po návratu z dovolené, napadlo podívat se na lavičku, zda tam není můj Bezdomovec. Byl tam. Vyletěl jsem ke dveřím, aniž bych příliš uvažoval, a vysloužil jsem si neuctivé řidičovy poznámky na svou adresu. Otevřel mi však přední dveře a já zamířil k čekárně.

Seděl tam, díval se na špičky svých bagančat a plival jejich směrem.

„Tak jste se vrátil z letního bytu?“

Nevím, zda to byla otázka na úrovni. Kdybych o tom uvažoval delší dobu, asi bych musel uznat, že se nehodilo takhle začínat konverzaci. Podíval se na mne lhostejně a za moment dal najevo, že mne poznává.

„No vida, mladej se zastavil. Máš pro mne zas nějakej kšeft?“

„Zahlédl jsem vás z okna a napadlo mne zeptat se na zdraví.“

Table of Contents

DÍL PRVNÍ

(1)

(2)