Ze života Františka Turečka

ve světové válce.

Copyright© 2019 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 1918 by František Tureček

Copyright© 2019 by Karel Renc

Copyright© 2019 Cover by qelb

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-334-3 (EPUB)

ISBN: 978-80-7482-335-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-336-7 (PDF na CD)

Přepsáno z rukou psaného originálu.

Technicky zpracoval Karel Renc.

Uveřejněno díky panu Františku Láskovi, který rukopis zapůjčil.

V zájmu autenticity nebyl pravopis rukopisu opravován.

Obsah

Úvod

Ze života ve světové válce

Školní a učňovská léta

Příběhy a události mého života v roku 1918

Odvod na vojnu

Cesta do Itálie

Pochod na bojiště

Italský plynový útok

Na stráži

Hromadný ústup rakouské armády

Zajetí a vstup do čsl. legií

Rukopis deníku Františka Turečka

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Populárně naučné

Recepty

Básně

Úvod

Vzpomínky popisují, jak drsný život měl František Tureček v mládí, během začátku a v průběhu 1. světové války.

Zahrnují jeho školní léta v obecné škole, následuje měšťanka, kterou ukončil ve čtrnácti letech. Vzhledem k povolávání dospělých mužů do armády, vykonává na vesnici, kde žije, funkci tajemníka a zároveň obecního bubeníka. Následují jeho učednická léta u německy hovořícího zahradníka. Zlom pro něho nastal v lednu 1918. Je odveden do armády. Narukoval do Šumperka a odtud byl s ostatní branci dopraven do polské Radomi. Vzhledem k tomu, že uměl německy, je zařazen do poddůstojnické školy. Po jejím absolvování a vytvoření marškumpanie cestují do Kyjeva, kde je jejich mateřský 119. pluk. V Rusku ale nezůstanou a jsou převeleni do Itálie. Na cestě do Itálie prožil ve vlaku své 18. narozeniny. V Itálii se seznamuje s prostředím. Po třech měsících relativně klidného pobytu musí jejich pluk postoupit blíže k bojišti. Mají hrozně rozedranou obuv a uniformy a armáda pro ně nemá nové. Rakousko bylo v té době válkou již úplně vyčerpáno. Když v říjnu 1918 začíná italská ofenziva, jsou převeleni blíž k frontě. Při pochodu na stanoviště se dostávají do dělostřeleckého přepadu. Vidí kolem sebe hrůzy války. Podaří se jim schovat se do úkrytů zhotovených ve skalách. Zažijí plynový útok. Je vysílán na hlídky a s velkým štěstím je přežívá. Posledního října musí spolu s ostatními opustit kaverny, které doposud obývali, a přesunout se na hřeben nad nimi a hájit jej. Prvního listopadu se fronta hroutí a všichni buď utíkají, anebo zvažují možnost nechat se zajmout. Zvolil spolu s ostatními zajetí. Jsou z hor Italy eskortováni do zajateckého tábora. V prosinci 1918 vstupují do československých legií a očekávají brzký návrat z Itálie do vzniklého Československa.

Základním problémem je, že lidé nečtou a způsobují tak, že se dějiny potom občas znovu opakují. Proto je nutné, aby se s podobnými zápisky našich dědečků seznámilo co nejvíce lidí a alespoň něco z toho jim uvízlo v paměti.

Karel Renc

Ze života ve světové válce

Tureček František

Školní a učňovská léta

Mám já to radost na onom světě,

nastoupím do školy v nejlepším květě.

Ve škole učení až hlava bolí –

učitel soucitně hladí nás – holí!

Konec jest svobodě, konec naší hlouposti,

mám prý si zvykati na jiné vlastnosti.

Tabulka, slabikář a sotor slaměný –

a – e – i – o – u –y – jsem já už učený.

Čas rychle ubíhá, což jest to hlavní

brzy se dostaví školy den poslední.

Obecná za zády to bylo radostí –

tam do mě vtloukali ty první chytrosti.

Ještě tři roky mám do školy choditi

ty musím v měšťanské neb reálce odbyti.

Již tam jdu k zápisu – nastává dření –

tak jako v obecné již to není.

Každý den starostí, až je to k zbláznění,

ba není času moc, ani k tomu spaní.

V neděli, ve svátek, žádného rozdílu

nemohu být hotov s luštěním úkolů!

Cestou když ze školy, klučinu děláme –

zato na druhý den, pak těžce pykáme,

líp bylo na škole obecné, často si myslívám,

líp bude v učení, po kterém toužívám.

Konečně jest to zde, na zádech čtrnáctka

Co si já teď počnu, jest vážná otázka!

Tato mne ve dne v noci neopustí

až válka snění mé, moc krátce rozluští.

Obecní tajemník i sluha rukoval

kancelář s bubínkem ve štychu zanechal.

Tak já teď ve spěchu nastoupím ku psaní

vspomenu na školu, nač ta dobrá není. Učení na buben – bubnuji s radostí,

s ním mně zas přiběhl proud větší volnosti.

Války vír zavanul, ve velkou naši říš,

občané odchází, snad je více nespatříš!!!

Pláče a nářku je plná má dědina

teď teprve poznávám jak drahá má otčina.

Mně více nezbývá, než s bubínkem chodit

protože k tomu se nemohl jiný hodit.

Čas rychle ubíhá, válka v proudu stále

já si zas rozmyšlím mám tak zůstat dále,

v tom lístek dostanu od zahradníka

mám tam hned přijít, dělat učedníka.

Místo je německé, což k dobru mému

aspoň se naučím jazyku druhému.

Netrvalo dlouho a již jsem v učení

teď ale nastalo to pravé mučení.

Mistr je dobrý muž, od hlavy až k patě

však mně hned prvý den natáhl gatě.

Jsem týden v učení, hned jsem zas utek,

teď na mne přichází ponejprv smutek.

Teskno jest každý den, teskno i v noci

již jsem se rozhodl, není mně pomoci.

Pán pořád hubuje, paní se mračí,

běhám již jako pes, sotva mně nohy stačí.

 Není to v učení, jak jsem sám toužíval

líp bylo ve škole, kterou jsem proklínal.

Ty časy žákovské jsou přec jen nejlepší,

což člověk poznává, když už je chytřejší.

Příběhy a události mého života v roku 1918

Odvod na vojnu

Den 18. leden 1918 pro mě 18letého osudný. Byl to den odvodu mého ročníku 1900 a já vřazen do vojska k 93. pěšímu pluku. Do 18 dnů měli jsme se již hlásiti u svých pluků – můj nastávající domov bylo město Radom v Ruském Polsku. Rukoval jsem dne 6. února do Šumperka a odtud jsme byli po 4.denní cestě vlakem dopraveni do Radomi. První dny vojančiny byly dosti trpké, později jsem však na vše rychle uvykal. Pro znalost německého jazyka byl jsem vřazen do poddůstojnické školy ve které převládala silná disciplina. Execírka se mně zamlouvala a tak ten čas hladce ubíhal.

Po dvou měsících dostal jsem 4 týdny dovolenou až do 1. května. V té době vypukla v mé osadě nemoc – tyfus! – a ta byla příčinou, že má dovolená se ještě o měsíc prodloužila. Bylo mně to právě vhod, neboť nastaly jarní práce na polích. Konečně 28. května ubíral opět s kufříčkem k Postřelmovskému nádraží. Odcházeje byl jsem ujištěn, že za krátkou dobu se opět vrátím na žnové práce, ale naděje zklamala, neboť jsem byl 20. června přidělen k maršbatalionu (?), čehož jsem se velmi obával. Dne 1. července byl tento batalion (prapor) rozdělen na 4. marškompanie. Tyto byly sestaveny ze zajatců, vrátivších se z ruského zajetí. My rekruti z té = Bildungškoly = byli jsme po všech 4. setninách rozděleni a já byl určen k setnině druhé, která měla jeti se setninou první do Kyjeva v Rusku, kde se nacházel náš 93. pluk, kdežto 3. a 4. setnina, byla určena na italskou frontu k doplnění 3. batalionu od 119. pluku. Utěšoval jsem se pořád tou myšlenkou že v Rusku jest příměří, že tam se nebojuje. Leč vše mně to zklamalo. V sobotu 6. VII. donesl nám náš poručík zprávu, že v pondělí 8. července odjedem ne dále do Ruska, ale do Itálie. kde před 4. dny 3. a 4. kompanie se odebrala.

Cesta do Itálie

To bylo ruchu a shonu s nakupováním všech životních potřeb na tu pouť. Konečně nadešla hodina kdy opouštíme kasárny. Bylo mně dosti úzko při pomyšlení že jdem jako dobytek na jatky. Kdyby mne byla matka viděla, jak kráčím zachmuřen, jdu aniž bych si všiml kol stojících diváků a hudby, která nám vpředu do kroků hrála, byla by jistě svého syna nepoznala.

Došedše na nádraží byli jsme vpraveni hned do vagonů a v 11 hodin dopoledne opouštěli jsme město Radom. Cestou jsme se všichni rozveselili zpěvem a pozorováním krajiny, kterou jsme projížděli. Vlak jel velmi zvolna takže cesta naše se protáhla na 8 dnů. Jeli jsme přes Třebiní, Přerov, Vídeň, Štýrsko, Korutany načež jsme dosáhli prvních měst na dřívější hranici italské. Byly to Vilach, Pontafel a Tricesino kde jsme ráno 15.VII. vystoupili. Když jsme projížděli naši domovinu Moravu byly dveře vagonů uzamčeny, by nikdo nemohl utéci, ale přes to vše se dostali někteří na svobodu.

Mně též táhla v Přerově silná touha k domovu avšak různé okolnosti tomu zabránily abych se dostal ven. Vezli nás jako divou zvěř a mučili nás k tomu všemu hlady. Takto jsem ztrávil též moje 18.leté narozeniny 14. července. Vystoupivše v Tricesině z vagonů došli jsme po hodinové cestě pěšky do místa Leonaco. Byt pro nás byl určen ve vile jménem – Isabela –. Tam jsme se sešli s 3. a 4. set., kteří nám již předem vylíčili zdejší poměry. Hlad jsem měl již nevyslovitelný, neboť zásoby z Radamu jsem již před pěti dny vyčerpal. Koupit nebylo co a také nebylo peněz. Teprve odpoledne dostalo se nám něco k jídlu. Krajina byla krásná. Naše vila nacházela se uprostřed velké zahrady, obklopena jsouc vysokou zíďkou. Koldokola byly lány kukuřičných a rýžových polí a místy rostlo víno. Počasí v tom kraji; většinou horké dny a teplé noci. Na tato vedra nebyl z nás nikdo zvykly a proto na všechny to nemilé účinkovalo. Jídla jsme dostávali hodně málo, kdežto cvičení a zbytečného sekýrování s tou rákouskou disciplinou bylo až přes hlavu. Tento pramizerný život trval necelé tři měsíce. Poslední dobou kdy víno a kukuřice dozrávalo, dostalo se nám něco na přilepšenou, ale jen těm, kteří se nebáli přestoupiti přísné rozkazy velitelů. Kukuřičné klasy pekli jsme na ohni, pak jako výborný chléb a jídlo poživali. Klasy byly velice chutné a při velkém hladu výborně chutnaly.

Pochod na bojiště

Po 3. měs. odešli jsme odtud na další pouť Italii. Jeli jsme vlakem do města Vicktorie pak pěšky přes Feltre až do vesnice Caňpo mezi vysokými vrchy se nacházejíce. Pochod tento trval 3 dny a v noci při deštích a hladu, takže jsme došli na místo z pola zničení. Usušit a ohřát se nebylo kde a k tomu nádávkem hlad a trochu mizerné stravy. Za bydliště nám byla vykázána kamenná bouda (stavení) a má četa našla si místo na půdě. Světlo nám šlo jen z díravé střechy, ovšem i voda tyto díry použila a nás při dešti nemilosrdně skrápěla. K tomu jsem zapoměl podotknouti o našem obleku a obuvi. Boty jsem měl rozbitý, takže mně prsty s půl chodidlem vyčnívaly a mundur (šaty) byl celý látaný a ještě více rozedrany. Takto vypadaly všechny 4. marškompanie. V pravdu bídný to obraz rakouské armády. V této mizerné situaci a při velmi mizerné menáži (jídlu) čekali jsme 8 dnů až konečně 18. října došel rozkaz k odchodu k našemu 119. pluku, který právě z bojiště došel na odpočinek do městečka Farra asi 6 km zpět odtud. Došedše na místo byli jsme rozděleni po 3. komp. Já jsem přišel k 9. setnině a k 3. četě. Tato měla za byt rozbitý barák a spávali jsme na tuhé slámě kukuřičné. Zde se nám na menáži něco přilepšilo, ale o boty a oděv postaráno nebylo. Naši velitelé nás pořád těšili že půjdem každou chvíli nazpět a tam že se nám dostane všeho co nám chybí zde. Konečně 24. října byli jsme překvapeni alarmem a rychlým nástupem opouštěli místo nevědouce kam vlastně nás vedou. Brzy jsme byli přesvědčení že místo do zadu jdem směrem k bitevní čáře. Cesta naše vedla příkře do kopce po samých zatáčkách byla nám všem obtížná poněvadž my v plné polní šlapali v dešti na jatky. Jak jsem již psál botu a šatu nebylo a my skoro nazí a bosí šlapali na jistou smrt. Přirovnával jsem tuto cestu k cestě Ježíše na horu Olivetskou. Asi o půlnoci došli jsme k dřevěnému baráku kde jsme byli ubytováni na odpočinek. Do kůže mokří, seděli jsme namačkání na svých ranečkách. Na spaní nebylo pomyšlení. Časně z rána docházela nám silná ozvěna vybuchujících granátů, pak po celý den byl kraj obletován četnými nepřátelskými létadly, které dolů vrhaly bomby, takže museli jsme být stále ukryti abychom se neprozradili. Zde nám dávali v poledne trochu vářené polenty a málou porci chléba. Konečně nám byly rozdány ruční granáty a spousta různé munice. Asi k 8 hod kdy všichni znavení a zničení seděli jsme v baráku, byl vyhlášen rychlý odchod. Mělo se jít dál směrem k bojišti. Naše setnina se postavila na odpor velitelům a žadala potřebné šatstvo a obuv, jídlo neboť každému žaludky vrčely jak litající aeroplány nad námi. Po delším zdráhání byl zavolán velitel pluku a tento nás ujistil že jdeme jen jako poslední reserva a v nejkratší době půjdeme zase zpět načež se nám vše vynahradí. Tímto lživým ujištěním jsme se poněkud upokojili a dali se na pochod. Cesta vlastně pěšina byla čím dále užší a velmi neschůdná. Bláta po kotníky takže poslední zbytky botů jsem na cestě zanechal. Cestou potkavali četné povozy s raněnými od kterých jsem se dozvěděl jak věc vlastně stojí.

Pochod v horách.

Náš pluk při odchodu z bitevní čáry byl nahražen 73. plukem pěším. Dne 24. října počala silná italská ofensiva na celé bitevní čáře a posice které držela 48. divise dostala se do rukou nepřítele. Proto došel nám ten rychlý rozkaz je zesílit vlastně odrazit nepřítele a ne jak nám řečeno že jdem jako poslední reserva. Takto oklamáni kráčeli jsme dosti ještě odhodlaně každý za svým osudem. Přestávalo pršeti, jasnilo se. Rány z kanonů (děl) byly čím dále mohutnější a výbuchy granátů a šrapnelů ozývaly se vždy zřetelněji což bylo důkazem že jsme jen malý kousek od bitevní čáry. Již se počalo rozednívati a my docházeli na místo kde byly podél cesty připraveny kaverny a již od nich byly odnášeny mrtvoly jejichž pach působil příšerně. Pojednou jsem o něco měkkého zakopl. Vzhlídnu se spatřil jsem v blátě ubožáka asi od granátů usmrceného. Tělo bylo roztrháno takže měl vnitřnosti docela venku a hlava zarytá v blátě. Tento první obraz války na mne notně zapůsobil. Ujda ještě několik kroků spatřím v rozbité kaverní hromadu ze samých takových oběti. – a ten příšerný zápach – Hrůza – ! Unaven jsem byl po celonočním pochodů a po odpočinku ani slechu. Všichni šli tiše, zabráni jsouce v chmurné myšlenky, což činilo mizernou situáci horší. Pojednou slyším z levého boku silné zasyčení a náhlý výbuch nedaleko nad hlavou. Ihned jsem se ocitl na zemi a kryl svoje bezcené tělo za břízou po levé straně cesty. Štěstí mé bylo, že jsem měl na hlavě ocelovou helmu, neboť mně se sypala spousta střepin a kamení na hlavu a tlumok na zádech. Když se to utišilo vstanu udělám několik kroku tu již vybuchne druhý po něm třetí, takže jsem nevěděl mam-li zůstat úplně na zemi, nebo se opovážit jítí dále. Byly to první šrapáky, (šrapnely), kterými nás vítal nepřítel, neboť nás při pochodu zpozoroval.