Conan se s námahou zvedl; v plicích ho dusil zvířený prach, krvácel z mnoha oděrek a ran; hlava se mu točila, před očima se mu míhaly rudé kruhy a všechno se s ním houpalo, jako by stál na palubě lodi za silného orkánu. Vysoko nad sebou spatřil planoucí žlutý kotouč; ne, to nebylo slunce ztrácející se v oblacích písečné bouře, ale obrovo nenávistné oko. Vrhl se stranou právě včas; oslnil ho zášleh paprsku a strašlivý žár mu ožehl kůži. V místě, kde ještě před vteřinou stál, vystříkl gejzír štěrku a ve skalní plošině zůstal hluboký otvor, ze kterého se kouřilo.

Neměl čas o tom déle přemýšlet; obr ho zasypal deštěm prudce vrhaných balvanů. Silný úder do ramene ho srazil k zemi, z pronikavé bolesti se mu na okamžik zatmělo před očima. Zaťal zuby a s úpornou silou vůle se odkulil k puklině, která šikmo protínala vrcholovou plošinu. Tudy se mohl rychle plazit, částečně kryt před zběsilým bombardováním. Menší i větší balvany s třeskotem dopadaly na hranu pukliny, odrážely se a přeskakovaly ji; oči měl plné písku a tvář poraněnou odletujícími úlomky, ale přesto se úspěšně dostal až k místu, kudy se na skálu vstupovalo.

Paul O. Courtier

a

dědictví Atlantidy

Copyright© 2001 by Paul O. Courtier (Otomar Dvořák)

Copyright© 2001 for the Czech edition by

Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2001 Cover and Illustrations by Alois Křesala, Maps by Pavel Fiala

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-86538-19-8 (MOBI)

ISBN: 978-80-86538-24-2 (ePUB)

1 Kovárna ve Vlčí rokli

2 Stíny noci

3 Doom Endir

4 Žíznivá dýka

5 Blesky a tesáky

6 Vysátá duše

7 Vzpoura

8 Vévodova věž

9 Tíha řetězů

10 Šedý běs

11 Smlouva s ďáblem

12 Ohnivý prstenec

13 Vlčí bratrstvo

14 Zaváté stopy

15 Létající Hlava

16 Chlupatec z Měsíce

17 Štvanice

18 Cromův soud

19 Vzkaz bohů

20 Skála Uru

21 Hnízda blesků

22 Bitva u skalní brány

23 Strážci nebe

Epilog

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN:

Edice Učte se anglicky s vtipem

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

1 Kovárna ve Vlčí rokli

Pochmurný bůh Crom shlédl ze svých křišťálově třpytných vrcholků a jeho mrazivý dech obalil stébla trav bělostnou jinovatkou. Huňatý horský koník opatrně našlapoval, jako by se bál, že mu ta skelná tříšť, rozsypaná po oblém hřbetu kopce, rozřeže kopyta. Jezdec přitáhl otěže a zastavil zvíře v místech, kde se svah prudce lomil a příkrým srázem spadal do hlubokého údolí.

 Rozhlížel se, pohodlně usazen v širokém horalském sedle. Byl to muž vskutku impozantní; i pod pláštěm z hrubé šedivé vlny, do něhož byl zahalen, se rýsovala jeho široká ramena a mohutně klenutý hrudník. Řemen otěží vypadal v těch rukou, podobných medvědím tlapám, velice titěrně. Odhalená předloktí ukazovala nabíhající provazce svalů. Na první pohled muselo být každému zřejmé, že těžký dvouruční meč, který měl muž zavěšen v odřené kožené pochvě přes levé rameno, musí být v takových rukou velmi nebezpečnou zbraní. Černá hříva vlasů mu klouzala po býčí šíji, jak teď zvolna otáčel hlavou. Jeho modré oči, zvláštně chladné, ale přitom pokojné, a jakoby naplněné nějakým bezbřehým smutkem, pozorně přejížděly po nekonečném moři lesů, které se pod ním rozprostíralo.

 Vlna za vlnou stoupaly kopce až k úpatí nebetyčných Eiglophianských hor, jejichž skalnaté srázy se ztrácely v rychle letících cárech mraků. Jako stříbrné nitky probleskovaly na skalách stružky vodopádů, řítících se od oslnivých ledovců na vrcholech do temných hlubin úzkých údolí, kde i v poledne ležel tajemný, mlžný stín.

 Znovu a silněji zadul mrazivý vítr, bodavými jehličkami ho udeřil do tváří a rozevlál mu dlouhé vlasy.

 „Nevítáš mě zrovna otcovsky, Crome,“ zamumlal muž a přitáhl si plášť těsněji k tělu. Pobídl koníka patami a škubnutím opratí ho nasměroval k povlovnějšímu svahu na pravé straně kopce.

 V téže chvíli zaznělo odkudsi z protější lesnaté stráně táhlé zavytí; byl to nářek plný bolesti a vzteku, kvílející hlas stoupal a klesal a tříštil se v mnohonásobné ozvěně mezi pahorky. Téměř současně se pohnula země, jako by se nějaký obr, spící v jejím nitru, zhluboka nadechl. Obrysy vzdálených hor se na okamžik rozostřily a krajina se podobala neskutečnému přeludu. Koník sebou škubl a začal se plašit, obrovitý muž ho však pevně sevřel koleny a přinutil ho doslova ztuhnout na místě. Přimhouřil oči a nehybně naslouchal. Jeho zbystřené smysly vnímaly každý záchvěv podivného zvuku. Hlas zmlkl stejně nenadále, jako začal, a nad kopci opět zavládlo ticho, rušené jen sykotem větru ve větvích.

 Obr vrhl krátký pohled stranou, kde mezi černými pahýly ohořelých stromů, zřejmě posledním zbytkem dávného požáru, prosvítalo dno nejbližšího údolí. Pak položil dlaň na jílec meče, sevřel ho prsty a plynulým pohybem zbraň osvobodil z pochvy. Ocel se matně zableskla v kalných paprscích slunce.

 S mečem položeným napříč přes sedlo pomalu sestupoval úzkou pěšinou na boku kopce. Tu cestičku možná vyšlapala stáda kozorožců nebo divokých vepřů, putující tudy k vodě.

 Údolí ho pohltilo jako hluboká studna, ponořil se do jeho věčného, žlutozeleného šera. Klokotání a bublání potůčku, pěnícího se mezi zřícenými balvany na dně rokle, přehlušovalo všechny ostatní zvuky. A přesto se mu jednu chvíli zdálo, že zaslechl nablízku něčí vzrušený dech...

 Prudce se naklonil ze sedla a hrotem meče rozčísl větve hustého keře rostoucího těsně vedle stezky. Nic tam nebylo. Že by podléhal přeludům? Potřásl hlavou, až se mu vlasy rozlétly kolem tváří jako černý vír, a pobídl poníka k další cestě po proudu bystřiny.

 Stezka se chvílemi ztrácela a musel se brodit vodou v zeleném tunelu z převislých větví. Právě na jednom takovém úseku kůň najednou klopýtl, uskočil stranou a polekaně zaržál; muž měl co dělat, aby se udržel v sedle. Vzápětí spatřil to, co koně tak vyděsilo.

 „U Croma!“ vyklouzlo mu bezděky ze rtů.

 Z tůňky, rozlévající se za navršenými balvany, trčela zpuchřelá lidská ruka. Rozpraskaná kůže byla pokryta zelenými řasami, vyschlé prsty se kroutily jako dravčí spár, a zdálo se, že se pokoušejí chňapnout po koňské noze. Místy už maso z paže opadalo a pod ním prosvítala žlutavá kost.

 Muž širokým obloukem objel místo, kde na dně tůňky spočíval záhadný mrtvý, ale vzápětí v kořenech stromů, visících jak klubka hadů z podemletého břehu, spatřil zapleteny dlouhé kosti, žebra a obratle. Odpadlá lebka ležela na kameni uprostřed proudu a jejími očními otvory crčely praménky vody, jako by ten neznámý nebožtík bez ustání ronil slzy. Opodál trčel zaklíněn mezi kameny proražený štít se zašlým, ale přesto dosud zřetelným znamením červené ruky ve zlatém poli. Jak jezdec postupoval dál tím truchlivým údolím, nacházel další stopy dávné krvavé bitky: zbytky zlomených kopí zabodnuté v zemi, přilby zakutálené v trávě, rzem ohlodané meče, zbytky zpuchřelých plášťů, z nichž trčely vybělené hnáty.

 Muž pozorně obhlížel bojiště, ale nezastavoval a varoval se toho, aby se čehokoliv dotkl. Neznal strach z živých nepřátel, ale mrtví v něm vzbuzovali úzkost. Věděl, že duše nepohřbených bojovníků, které nebyly vysvobozeny z pozemských pout příslušnými obřady, prahnou po pomstě. Zatajil dech, když ucítil v zátylku mrazivé zatrnutí. Prudce se otočil.

 Z hustého podrostu na skále, tyčící se nad protějším břehem potoka, svítil pár velkých, okrouhlých žlutých očí. Hleděly na něj bez jediného mrknutí, strnule, jako by ho hypnotizovaly. Čišela z nich chladná krutost.

 Muž cítil, jak se kůň pod ním zimničně chvěje, přešlapuje a úzkostně pofrkává. Kdyby ho nedržela drtivá síla jezdcovy paže, rozběhl by se pryč odsud v bezhlavém, zděšeném úprku. Místo nebylo příliš vhodné k boji, ale mohutný horal pozvedl meč a očekával útok. Ať už se z houštin vynoří cokoliv, byl připraven.

 Oči však po chvíli zmizely, zhasly, jako když někdo sfoukne svíčku. Pokračoval tedy v cestě, neustále se ohlížeje. Uvědomoval si, že je pozorován z mnoha stran, že starý severský prales, páchnoucí plísní a vlhkým tlením, je plný skrytých, zákeřných bytostí. Nejvíc ho však znepokojovala houstnoucí tma; slunce tam vysoko nad kopci se zřejmě klonilo k západu. A zdálo se, že číhající zlo čeká jen na příchod noci...

 Ulevilo se mu, když se údolí náhle rozšířilo a po levé straně bystřiny se objevil palouk, zarostlý vysokou trávou. Ozařovalo ho narudlé světlo, odražené od červánků nad velehorskými ledovci. A v tom přízračném osvětlení se zvláštně vyjímala polorozpadlá chatrč, napůl roubená a napůl postavená z hrubě přitesaných kamenných kvádrů. Štípaná břidlice, kryjící střechu, byla místy rozbitá a četnými otvory muselo za deště do domu zatékat. Dveře byly pootevřené a visely v závěsech nakřivo. Dvojice malých okének v průčelí byla zatlučena prkny, jako by se kdosi pokoušel v domku opevnit, ale nebylo mu to nic platné – drtivá síla vytrhla dveře z pantů...

 Muž vyjel na loučku a seskočil z koně. Rychlými kroky zamířil k chalupě, levou rukou nadsadil bytelné dveře a otevřel je dokořán. S napřaženým mečem nahlížel do temného nitra domku. Bylo tam prázdno; jediné vybavení místnosti tvořila masivní truhla, sloužící současně jako stůl, dlouhá lavice při zadní stěně a polorozpadlé kamenné ohniště s vyzděným komínem. Při ohništi se ještě vršila hranička dřeva a suchého roští na podpal, na polici stálo několik zašlých džbánků a misek. Jako by někdo místnost před chvílí opustil. Vrstvy prachu a šedé závěsy pavučin však svědčily o tom, že už sem dávno nevkročila lidská bytost.

 Muž obešel domek; v zadní části, přiléhající ke svahu, byl otevřený přístřešek, podepřený začernalými dřevěnými sloupy s vyřezávanými podobami draků a bájných zvířat. Tady, v závějích navátého listí, odpočívala kovářská výheň. Dávno už vyhasla a měchy, jimiž se do žhavého dřevěného uhlí dmýchal vzduch, byly zpuchřelé a potrhané. Zdálo se, že jeden z měchů se kdosi pokoušel vyspravit a přehodil přes něj jakousi bělavou kožešinu, staženou z polární lišky či vlka.

 Kovadlina ležela pohozena v kopřivách a kolem se povalovala rzí pokrytá kladiva a kleště. Bylo s podivem, že nikdo neodnesl vzácné nářadí, protože železo mělo tady v horách mnohem větší hodnotu než dole v bohatých nížinách Aquilonie.

 Mohutný muž zamyšleně pozoroval chátrající zbytky někdejšího života. Jeho oči dostaly zvláštní lesk. Pevně sevřel rty, sehnul se, zvedl těžkou kovadlinu a bez viditelné námahy ji postavil na původní místo na dubovém špalku. Pak sebral jedno z kladiv, potěžkal ho v ruce a náznak úsměvu mu přelétl tváří jako prchavý stín dávné vzpomínky. Rozmáchl se, aby nástroj úderem o kovadlinu zbavil šupin rzi, ale ruka mu ztuhla v nápřahu.

 Vzápětí kladivo prudce odhodil, chytil odložený meč a mohutnými skoky se vrhl ven, na loučku před domem, odkud se ozvalo zoufalé řičení koníka, promíšené štěkavými skřeky a temným vrčením. Naskytl se mu zlověstný obraz: kůň byl obklopen pěticí obrovských vlků s bělavě stříbřitou srstí. Bojoval statečně, točil se k vlkům zadkem a vyhazoval, jeho kopyta jen o vlas míjela hlavy útočníků. Vlci však byli rychlí jako blesk, uskakovali a opět chňapali a cvakání jejich tesáků se hlasitě rozléhalo. Oči šelem plály krvelačnou zuřivostí a opravdu ve večerním šeru svítily, jako by to byly spíše nějaké přízraky než skutečná zvířata.

 Muž vyrazil bojový výkřik a rozběhl se k hloučku zápasících. Ještě než stačil doběhnout, podařilo se jednomu vlkovi zatnout zuby do koníkova krku. Kůň se prudce zmítal ve snaze setřást útočníka, ale neměl naději. Padl s bolestným řičením na kolena předních nohou a vzápětí se nad ním kruh zběsilých těl uzavřel. Poslední bolestný sten zanikl pod divokou směsicí zvuků trhaného masa, praskotu drcených kostí, mlaskotu a chlemtání.

 V téže chvíli vletěl obr mezi šelmy jako ničivá bouře. Točil těžkým mečem nad hlavou a rozdával drtivé rány. Klubko se rozprsklo na všechny strany, vlci se kutáleli po trávě a jejich stříbřité kožichy zrudly krví. S kňučením se plazili z dosahu zuřícího muže. Ve zdupaném kruhu zůstaly ležet žalostné zbytky koně. Během těch několika vteřin odvedli vlci dokonalou řeznickou práci.

 Jeden z vlků se proti obrovi vymrštil mohutným skokem ve snaze dosáhnout jeho hrdla, ale instinkty toho muže byly stejně rychlé jako oné útočící šelmy. Meč vedený jeho rukou opsal plavný oblouk a letícího vlka rozťal ještě ve vzduchu na dvě poloviny. Sprška krve a vnitřností skropila trávu. Ve stejné chvíli však druhá šelma skočila zezadu a podařilo se jí částečně zatnout zuby do mužova ramene. Důraznějšímu stisku naštěstí zabránil silný vlněný plášť. Muž neváhal ani vteřinu, otočil meč a prudce bodl pod svou paží dozadu a škubl směrem dolů. Šelma mu nohama drásala záda ve smrtelném zápase, ale nepouštěla se. Musel odpáčit v křeči ztuhlé čelisti, aby se umírajícího rozpáraného vlka zbavil.

 Stál teď opřen o zkrvavený meč a zhluboka oddychoval. Jeho modré oči plály chladnou, zvířecí nenávistí a doslova se vpíjely do žlutých očí vlků, tvořících kolem něj v uctivé vzdálenosti velký kruh. Ovšem z houštin na okraji lesa se vynořovali další a další vlci, mohly jich být desítky a možná stovky; v rychle houstnoucím šeru to vypadalo jako bělavý příboj valících se vln.

 Obr s mečem pozdviženým ustupoval pozadu zpátky k chalupě. Vklouzl dovnitř, nadlidskou silou popadl zpola vyvrácené dveře, přirazil je na dveřní otvor a zaklínil závorou. Vzápětí na ně zvenčí se zaduněním narazilo těžké tělo. Dveře se otřásly a zapraštěly. Muž se rychle rozhlédl po místnosti, přiskočil k truhle a odtáhl ji před dveře, na které teď údery přímo pršely. Bylo slyšet příšerné skřípání zubů a drápů, klouzajících po tvrdém dřevě.

 Najednou nastalo ticho, hluboké a naprosté ticho, které v protikladu k předchozímu hluku vypadalo ještě zlověstněji. Muž ještě chvíli stál proti dveřím s mečem v pěsti. Když se nic nedělo, šel zkontrolovat bednění oken. Zdálo se, že drží pevně. V místnosti teď vládla naprostá tma. Po hmatu našel zásobu paliva, sestavil na ohništi hraničku, vycpal ji mechem a drobným chrastím, z váčku u pasu vylovil ocílku a hubku. Po několikerém křísnutí se jiskřička změnila v řeřavějící smotek. Opatrně ho rozfoukával, a přitom stále ostražitě naslouchal zvukům zvenčí. Hluboké ticho, které tam pořád vládlo, mu připadalo nesmírně podezřelé. Znal vlky natolik, aby věděl, že se tak snadno nevzdají vyhlédnuté kořisti. Ovšem u těchto obřích stříbrných vlků jako by působila ještě jakási jiná, téměř lidská inteligence... Nebylo snad nakonec jejich cílem zbavit ho koně a zahnat ho do domku jako do pasti?

 Trhl sebou, když se ozvalo náhlé zabušení na dveře. Ne, to nebyly údery prackami nebo mordou; takhle dovede klepat jedině lidská ruka.

 “Prosím,“ ozval se rozechvělý ženský hlas, “prosím, pusť mě dovnitř!“

 Obr se pomalu napřímil. Váhal, jeho mysl byla nedůvěřivá a podezíravá. Hlas za dveřmi se mezitím zlomil v bezmocné vzlykání a současně se ozvalo nedaleko domu pronikavé vlčí zavytí. To zřejmě rozhodlo; ačkoliv tenhle mohutný barbar vyhlížel tak tvrdě a divoce, měl hluboko v sobě přirozenou morálku přírodního člověka, kde na jednom z předních míst byl soucit s bezbrannými, jimž hrozí nebezpečí.

 Rychle odsunul truhlu a odjistil dveře, pootevřel je na úzkou škvíru, hmátl po stínovém obrysu postavy, choulící se za nimi, vtáhl ji prudce dovnitř a dveře opět přirazil. Na zlomek vteřiny stačil zahlédnout, že noční tma kolem chalupy plane spoustou zářících bodů.

 Oheň v krbu se mezitím rozhořel natolik, že si v jeho světle mohl prohlédnout nečekanou návštěvnici. Zarazilo ho, že je to mladičká a velmi půvabná dívka. Jednouché dlouhé šaty z bělavého plátna, jaké nosívají zdejší vesničanky, obepínaly ladné křivky jejího štíhlého těla. Byly však ušpiněné a potrhané. Mužovu pozornost bezděky přivábilo nahé rameno a poodhalené ňadro, které v šeru bělostně světélkovalo. Všimla si jeho pohledu a cudným gestem zkřížila ruce na prsou. Jak přitom pochýlila hlavu, až po pás dlouhé, narezlé vlasy jí spadly podél tváří jako závoj. V bledém obličeji zableskly jen velice výrazné, podmanivé oči, stíněné dlouhými řasami. Nejistě se usmála.

 „Díky,“ špitla.

 Muž si ji dál mlčky zkoumavě prohlížel. „Proč tě vlci nenapadli?“ zeptal se po chvíli.

 Pokrčila rameny.

 „Proč chodíš v noci sama po lese?“

 Vzhlédla k němu a zamrkala. Pak zřejmě usoudila, že nějakou odpověď je mu dlužna. „Byla jsem ve vsi, jedna moje příbuzná rodila. Kdybych se stačila vrátit za světla, nemusela bych se ničeho bát. Ale nestihla jsem to, špatně jsem odhadla čas.“

 Nedával najevo, jestli jí věří nebo ne. Neúprosně pokračoval ve výslechu.

 „Ty tady žiješ? Sama?“ A uvědomil si přitom, jak zpustle vypadá dům i jeho vybavení.

 Pokývla. Pak, když viděla jeho pochybovačný, tázavý pohled, dodala: „Slyšel jsi někdy o nevěstách stromů?“

 „Jistě. Vzpomínám na ten obřad. Malé dívenky jsou při něm zasvěceny stromovým duchům. Vyrostou z nich čarodějnice, vědmy a léčitelky. Žijí v lese, stranou od lidí. Nikdo se jich neodváží dotknout, nikdo se neodváží vstoupit do jejich příbytku. Říká se, že se milují se stromy a rodí jim podivné tvory, skřety s lidskou podobou a dřevěnými kostmi, jimž místo krve proudí žilami zelená míza.“

 „Lidé toho napovídají,“ zasmála se, „a strach mívá velké oči. Ale je pravda, že leccos znám a dovedu. Vesničané se mě bojí, ale když onemocní nebo jsou zraněni, volají mne. A já nikdy neodmítnu.“

 „Ti vlci...,“ vracel se k věci, která ho v téhle chvíli nejvíc znepokojovala.

 „Objevili se tu teprve nedávno. Přišli za minulé zimy přes hřebeny hor na severu. Přes den se skrývají ve stínech, snad proto, že nesnášejí sluneční svit. Ale v noci jsou neomezenými pány a nikdo se neodváží vyjít z domu. Možná mě nenapadli, protože ze mě cítili sílu stromů. Nevím. Ale staří vesničané tvrdí, že tak velké a drzé šelmy v těchto krajích nepamatují. Všichni tuší, že se něco děje. Něco moc divného. Hory se teď často otřásají... „

 „Všiml jsem si,“ řekl zachmuřeně. “Cimmerie už není taková, jako kdysi bývala.“

 „Ty znáš zdejší kraj?“

 „Znám. Narodil jsem se tu. Už je to víc jak třicet zim. Tenkrát zněly hory třeskem mečů a válečných seker, řádila tu krevní msta a loupeživí Vaniřané. Gundermani se pokusili zbudovat pevnost na našem území; vtrhli jsme tam s pochodněmi a spálili ji na troud. Ale nikdy od dob, co jsou hory horami, se nestalo, aby se ledový Cromův trůn pohnul. A ti vlci jsou opravdu velice podivní...“

 „Měl jsi štěstí, že jsi narazil na moji chalupu.“

 „Věděl jsem o ní.“

 Překvapeně na něho pohlédla. „Věděl? Jaké je tvé jméno?“

 „Conan,“ řekl obrovitý muž ledabyle.

 V očích dívky se objevil podivný záblesk, ale pak opět rychle sklopila dlouhé řasy.

 „Slýchala jsem legendy o jakémsi Conanovi z Canachu, který to prý dotáhl až na generála khorájských královských vojsk. Ale to bude jistě jen shoda jmen. Co by takový vznešený pán pohledával v naší divočině?“

 Mohutný Cimmeřan se pousmál. „Pro muže je příjemné a lichotivé, když se o jeho činech vypráví u ohňů. Pravda, pomohl jsem Khorájcům vybojovat jednu obtížnou bitvu, ale generálem už dávno nejsem. Víš, královská služba je nudná záležitost. A také se mi zastesklo po mých pokrevních bratřích.“

 „Jenom po bratřích?“ zeptala se zdánlivě nevinně, ale přitom se pozorně zadívala do Conanových očí.

 Náhle měl pocit, jako by mu tělem projela žhavá vlna. Nikdy nebyl lhostejný k půvabům žen, jenže v této útlé dívce vězelo něco zvláštního, divokého a smyslného, co ho silně vzrušovalo. Nevěsta stromů... Jestlipak se opravdu objímá jen se stromy?

 „Jak ti říkají?“ vypravil ze sebe sevřeným hrdlem.

 „Rowana,“ řekla a znělo to zvonivě jak zurčení jarního pramene. Zvedla ruku a prstem přejela po jeho mohutném bicepsu, pokrytém zasychajícími krvavými šrámy.

 „Jsi zraněn, ošetřím tě.“

 „Je to jen škrábnutí!“

 „Nepodceňuj to. Zuby a drápy vlků jsou plné jedu. A já jsem opravdu dobrá léčitelka.“

 Připadalo mu, že se ho místo prstu dotýká žhavým železem. Každá žilka v těle mu bouřlivě pulzovala. Už nebyl schopen dál držet svoji vášnivost na uzdě. Pevně ji sevřel v náručí.

 „Ano, potřebuji lék, jaký může dát jen žena! Už dlouho jsem na cestách, moc dlouho...“

 Padli na podlahu, propleteni v milostném zápasu. Conan vnímal v krvavých záblescích skomírajícího ohně její obnažené tělo a vířící vodopády vlasů, když se nad ním obkročmo vztyčila, prudce zaklonila hlavu a divoce vykřikla. Jako v odpověď zaznělo zvenčí mnohohlasé vlčí vytí. Najednou měl pocit, že se propadá někam hluboko přehluboko do bezedné černé studny. Sevřela ho úzkost, chtěl vyskočit a hledat meč, vrozený instinkt ho nabádal, že by se měl bránit něčemu neznámému, co právě teď ohrožuje jeho život. Jenže údy mu zmrtvěly a nedokázal se ani pohnout. Podivná mdloba mu zastřela smysly.

 Dívka vyčerpaně ležela na jeho hrudi a zhluboka oddychovala. Oheň už dohasínal, poslední doutnající poleno zaprskalo a rozhodilo kolem roj jisker. Vlčí zavytí se ozvalo těsně za dveřmi. Znělo výhrůžně a naléhavě.

 Rowana malátně pozvedla hlavu a usmála se; rudé rty obnažily její ostré, silné zuby.

 „Už jdu, Forine, už jdu,“ zašeptala.

 Sklonila hlavu a jazykem chtivě slízla krůpěj krve, která se leskla na rozdrásaném Conanově rameni.

 Procital, jako by se probouzel po flámu, kdy vypil nezřízené množství vína. Otupělá hlava a ochablé svaly. Ještě pořád nebyl schopen pohybu. Připadalo mu nemožné, aby ho nějaká žena takhle udolala. Je to čarodějnice, vysála z něj všechnu sílu...

 Na nahém těle ucítil závan chladu a uvědomil si, že dveře jsou nejspíš otevřené. Zhrozil se. Jak je možné, že sem vlci ještě nevtrhli? A kde je Rowana? Odešla?

 S vypětím všech sil se překulil na břicho. Uviděl, jak štěrbinou pootevřených dveří padá na podlahu úzký pruh bledého měsíčního světla. A zvenčí doléhaly hlasy. Rowana tam právě hovořila.

 „Je můj!“ odporovala komusi s vášnivou rozhodností, „nevydám vám ho dřív, dokud si s ním pořádně nepohraju!“

 „Znáš přece zákon smečky?“ řekl hluboký mužský hlas.

 „Jistě, že znám! Jenže zatím jsem se nedozvěděla, jaký je jeho cíl. Sám přiznal, že do staré kovárny nepřišel náhodou, ale je chytřejší, než by se na první pohled zdálo. Neprozradil mi víc, než chtěl. Vsadím se s vámi, že má něco společného s vévodou z Galparanu!“

 Conan zaťal zuby, soustředil veškerou vůli a s nadlidským vypětím sil překonal strašlivou přitažlivost, která ho tiskla k zemi. Podařilo se mu nadzvednout své tělo na vzepřených rukou a pomalu se začal plazit po pěšině měsíčního svitu k otevřeným dveřím.

 „Budeme ho sledovat,“ ozval se jiný mužský hlas, „ani na minutu ho nespustíme z očí.“

 „Je to nebezpečný protivník,“ přitakal ten s hlubokým basem. „Cítím, že ani tvůj spánek, Rowano, ho dostatečně nespoutal. Už se opět pohybuje.“

 „Je silný, opravdu silný,“ vydechla Rowana.

 Conan nahmatal pod hromádkou odhozeného šatstva opasek s mečem. Omotal si konec řemene kolem zápěstí a táhl zbraň za sebou. Ke dveřím už mu chyběly dva, tři kroky...

 V tu chvíli se mu podlaha pohnula pod nohama, odněkud z hlubin země se blížilo temné dunění, jako kdyby tam jel vůz s kovovými obručemi naplněný kamením. Stěny zaskřípěly, trámy stropu se rozestoupily a za krk se mu snesla sprška prachu. Vše se chvělo a vibrovalo, jako by se hory třásly v horečce. Džbány na polici o sebe začaly zvonit a z doutnajícího ohniště znovu vyšlehl plamen.

 „U Croma a všech jeho ďáblů!“ sykl Conan, zaskočen silou, se kterou nedokázal bojovat.

 Zvenčí k němu dolehlo rozčilené poštěkávání. Ještě pořád jsou tam vlci?

 Pak nějaký nový hlas, znějící z větší dálky, vykřikl: „U brodu se objevila velká karavana! Ženou další galejníky na Doom Endir!“

 Strašné, uši drásající vytí bylo odpovědí na tuto zprávu.

 V tu chvíli Conan dorazil na domovní práh. Pevně se vzepřel v rámu dveří a píď po pídi se soukal vzhůru. Konečně vratce stál na nejistých nohou. Omámeným pohledem se zadíval na palouk, koupající se v měsíčním světle. Kmitaly tam jakési neklidné stíny a ztrácely se v tušově černé tmě pod lesními velikány.

 „Země se opět zachvěla,“ řekla Rowana, stojící na schůdku pod prahem, a otočila se k němu. „Probudilo tě to? Spal jsi tak hluboce...“

 „S kým jsi to tu mluvila?“ vyjel na ni ostře.

 Překvapeně zamrkala dlouhými řasami. „S nikým. Vidíš přece, že tu nikdo není. Nejspíš jsi měl nějaký divný sen... Šla jsem se jen podívat, jestli už jsou vlci pryč. Vypadá to, že táhli jinam. Brzy bude svítat...“

2 Stíny noci

V šedavém přísvitu se začínaly zřetelněji rýsovat obrysy protilehlých strání. Hvězdy vybledly až na jednu, ostře a pronikavě zářící nízko nad východním obzorem. Nastávala obávaná „hodina vlků“, chvíle, kdy krvelační démoni a rdousiví duchové hledají poslední oběť, než je sluneční paprsky konečně zaženou do jejich temných skrýší.

 Conan stál na prahu kovárny a zachmuřeně pozoroval přízračný tanec par, jejichž potrhané cáry se svíjely a kroutily mezi staletými duby na strmých úbočích. Žilami mu zase začínala proudit krev, sice jen zvolna a neochotně, ale přesto přinášela svědivé mravenčení a zimničný třas do jeho strnulých údů. Jako bych byl již blízko Cromova trůnu, pomyslel si, a jako bych se teď pomalu vracel zpátky mezi živé. Svým instinktem divocha, který ho neopustil ani během let života v „civilizované“ společnosti jižních království, přesně vycítil, že se kolem něj stahuje jakási smrtící síť. Věřil svých smyslům a nenechal si namluvit, že by snad v polospánku zaslechl neexistující hlasy.

 Považoval však za zbytečně se o takových věcech přít. Pravda musí uzrát, říkával děd Canach z Canachu. A proto se Conan, v závislosti na tom, jak opět získával vládu nad svým tělem, postupně uklidňoval. Jen v jeho pevně sevřených rtech a přimhouřených očích zůstávalo cosi zlověstného, a kdo jej lépe znal, věděl, že v takovéto chvíli je nejmoudřejší vyhnout se mu širokým obloukem.

 Za rozeklaným hřebenem náhle vytryskla oslnivá záře a pak se v kaskádách řítila z nachových mračen dolů. Vodopády krve padají z nebeského bojiště bohů... V tom rudém přísvitu získala svalnatá postava barbara přímo ďábelské vzezření.

 Rowana ještě pořád stála nedaleko od něj, strnule, se zavřenýma očima. Zdálo se, že soustředěně naslouchá; její chřípí se občas zachvělo, jak zhluboka nasávala vzduch a větřila jako nějaká pralesní šelma.

 „Blíží se vojáci,“ řekla najednou tiše, „muži vévody z Galparanu. A zdá se, že jsou pěkně rozčilení.“ Vrhla krátký pohled stranou ke Conanovi a v očích jí divoce zablesklo. Rty se jí na okamžik zvlnily škodolibým úsměvem, který odhalil mohutné špičáky.

 Trvalo ještě hodnou chvíli, než i necvičené ucho mohlo zaslechnout vzdálený dusot kopyt, skřípot vozů, práskání bičů a koňské ržaní. Pak se z ohbí potoka na protilehlé straně údolí vyřítila skupina jezdců. Hluboce předkloněni se tiskli ke krkům koní a zuřivě pobízeli zchvácená zvířata k větší rychlosti. Ranní slunce se zablesklo na jejich tasených mečích a vytvořilo oblouk duhy ve vodní tříšti, když se divoce prohnali korytem potoka. Přehoupli se zvlněnou loučkou a vzápětí ten neuspořádaný hlouček prudce zarazil před starou kovárnou. Překvapeně zírali na Cimmeřanovu mohutnou postavu, rozkročenou mezi dveřmi. Plášť sklouzl Conanovi z ramen a jeho nahá, mocně klenutá hruď se zdvíhala a klesala rytmem hlubokého dechu.

 „Hej!“ vykřikl první z jezdců, jehož tvář zdobil čerstvý krvavý šrám, „co je to za chlapa, Rowano?“

 „Můj bratranec,“ řekla dívka dokonalou aquilonštinou, „hledá práci a slyšel, že vévoda dobře platí...“

 Nenechali ji domluvit.

 „Určitě je to jeden z nich!“ ozval se další muž z hloučku jezdců.

 „Určitě!“ vykřikl jiný, „Vypadá na to dost divoce! Jako šelma z hor! Pověste ho na nejbližší větvi! Mám už těch divochů plný zuby!“ A pobídl koně ke Conanovi, máchaje přitom výhrůžně mečem.

 Conan stál jako dokonale modelovaná socha a nehnul ani brvou.

 „Počkej!“ ozval se jezdec, který promluvil jako první. „Napřed by nám měl odpovědět na pár otázek.“ Popojel blíž a sklonil se ze sedla tak, že hleděl Conanovi zblízka přímo do očí. Hrotem meče mu zamířil proti obnažené hrudi. „Pověz nám, lotře, kde se schovávají ti tvoji kumpáni? Mlčíš? No dobře, my už máme způsoby, jak ti rozvázat jazyk. Pojedeš s námi jako rukojmí. Jestli se nás ještě někdo pokusí přepadnout, zemřeš!“

 Ozbrojenec podcenil divoký svit v Conanových očích. Byl si příliš jist převahou, kterou mu dával nadhled z koňského sedla – a to se mu stalo osudným.

 Conan se náhle skrčil, takže bodnutí napřaženého meče šlo do prázdna, a vzápětí se prudce vymrštil, skočil jako tygr a chytil předkloněného jezdce za ruku se zbraní. Jediným škubnutím ho strhl s koně na zem. Dál se o něj nestaral, pružně se odrazil a plavným skokem proletěl mezi dvojicí dalších jezdců, kteří se k němu s divokým pokřikem hnali z protilehlých stran. Muži se spolu srazili, a než se za vzteklých kleteb dokázali otočit, ocitl se barbar na koňském hřbetě za jedním z nich, zaklesl mu své mohutné předloktí pod bradu, zvedl ho ze sedla a pak ho chroptícího a lapajícího po dechu pustil na zem.

 Druhý z mužů vytrhl z opasku krátkou dýku a bez váhání ji mrštil po Conanovi. Zřejmě byl zkušeným vrhačem nožů, ale přesto nestačil na Cimmeřanovy bleskurychlé reflexy. V téže vteřině totiž Conan zmizel za koňským bokem a dýka, která přeletěla nízko nad opuštěným sedlem, se až po rukojeť zaryla do stehna dalšího z překvapených útočníků. Voják upustil meč a s bolestným výkřikem se chytil za krvácející nohu.

 Muž, který hodil dýkou, si uvědomil, že všichni jeho druzi jsou vyřazeni z boje a on teď stojí proti nebezpečnému protivníkovi dočista sám. Znervózněl, přitáhl si štít před tělo a s napřaženým mečem neustále otáčel koně, jak tanečník předvádějící drezúru královských hřebců, veden jedinou úpornou snahou zůstávat stále čelem ke Conanovi. Ten kroužil kolem něj jak šelma, která zahnala prchající kořist do kouta. Voják občas vrhl úzkostný pohled k potoku, kde se ozýval sílící hřmot přijíždějících vozů.

 „Zabij ho, Conane!“ ozval se divoký, vášnivý Rowanin výkřik. „Zabij ho, než ti uteče! Je to setník Fabrinius! Znásilnil mě! Musela jsem s ním spát, abych si vykoupila právo na život! Zabij ho a já se s rozkoší umyji v jeho krvi!“

 Sebrala meč, který barbar nechal ležet na prahu, vytrhla ho z pochvy a rukojetí napřed ho hodila Conanovi.

 Ten ho reflexivním pohybem zachytil. Na okamžik strnul s pozdviženou zbraní.

 Setník se znovu úzkostně ohlédl, přitáhl koni uzdu a snažil se ustupovat bokem k cestě, kde se vynořil vůz s potrhanou plachtou. Od brodu přibíhalo několik kopiníků, chřestících v běhu těžkými štíty. „Sem!“ vykřikl, „rychle sem, ke mně!“

 V tu chvíli se Conan hlasitě rozesmál. Jeho upřímný chechtot musel vyděšenému vojákovi připadat jako něco ďábelského. A potom Cimmeřan pozdvihl meč v obou rukou ostřím dolů a prudkým švihem ho zabodl před sebou do země. „Dost žertování,“ pronesl vesele. „Jako poučení, že nezdvořilost se nevyplácí, by vám to snad mohlo stačit. Teď, setníku, svolej své chlapy, ať se shromáždí tady před kovárnou. A tyhle mátohy,“ strčil špičkou boty do jednoho z bezvládných těl v trávě, „polijte vodou, ať zase popadnou dech.“

 Setník na něj zíral s vyvalenýma očima a s pootevřenými ústy; také Rowana se zdála být zaskočena náhlou změnou situace.

 „Nechápeš, setníku?“ ušklíbl se Conan. „Tak se podívej na tohle!“ Zalovil ve váčku u opasku a pozdvihl v prstech jakýsi předmět. „Jen pojď blíž, setníku, neboj se! A pořádně si to prohlédni!“

 Setník váhavě popojel k barbarovi, nepřestávaje ostražitě sledovat každý jeho pohyb, aby to snad nebyla léčka. Pak už však rozeznal, co to Cimmeřan drží. Byla to velká kulatá pečeť, vyražená do červeného bronzu. V jejím středu mohl vidět zobrazení ruky s pěticí roztažených prstů; rámovalo ji tělo hada požírajícího svůj vlastní ocas a nápis ve starých hyperborejských runách.

 „Erb vévody z Galparanu,“ vykoktal setník překvapeně, „ale to znamená...“

 „Jistě, to znamená, že jsem ten člověk, na kterého čekáte. Určité nepředvídané okolnosti mě trochu zdržely na gunderlandské hranici, ale teď jsem konečně tady, abych převzal velení. Podej mi hlášení, setníku!“

 Důstojník se zhluboka nadechl a chvíli váhal, jako by bojoval s pokušením vydat nějaký rozkaz kopiníkům, kteří se právě shromáždili za jeho zády a zaujali bojové postavení, připomínající obřího ježka s napřaženými hroty nebezpečných bodců. Také střelci se samostříly měli barbara na mušce. S celou tou trapnou epizodou by se teď dalo velice rychle skoncovat...

 Pak setník opět vydechl a vrátil meč do pochvy. „Zdá se, že jsi opravdu správný člověk pro náš úkol,“ zamručel. „Nediv se, že jsme se na tebe tak vrhli, máme za sebou strašnou noc.“ Obrátil se ke svým mužům a vykřikl: „Přišel vévodův člověk! Přesuňte se k mostu. Jsou tady nějací ranění, postarejte se o ně!“

 „Zbylo vám něco k jídlu, nebo jste opravdu přišli o všechny zásoby?“ zeptal se Conan. A protože se setník opět zatvářil nechápavě, dodal: „Ještě jsem nesnídal.“

 Conan se pohodlně rozvalil na lavici u vyhaslého krbu. Dokořán otevřenými dveřmi sledoval dění před domem, zatímco s nesmírnou chutí trhal svými silnými zuby mohutná sousta uzené kýty a splachoval je z hliněného džbánu řádnými doušky zdejšího piva. Bylo správně hořké, kořeněné dubovou kůrou a divokým kmínem. Uvědomil si, jak dávno už nepil pravé domácí pivo z Cimmerie a vyvolalo to v něm jakousi nostalgickou náladu.

 Setníkovi nepokynul, aby se posadil, ani mu nenabídl nic ze své nadměrné porce. Důstojník tedy před ním zůstal stát a z jeho výrazu bylo zřejmé, jak se v něm sváří poraněná pýcha a dotčená důstojnost s nutností poslušnosti vůči tak nečekaně se zjevivšímu nadřízenému.

 „Vlci?“ zeptal se Conan stroze po dlouhé chvíli mlčenlivého žvýkání.

 Setník se na Cimmeřana překvapeně podíval. „Co víš o vlcích, pane?“

 „Měl jsem s nimi už tu čest. Roztrhali mi koně.“

 Setník se kysele pousmál: „Pravda, vlci. Jsou neobyčejně velcí a divocí. Ale to by nebylo to nejhorší. Vlci jsou pouhými služebníky mnohem mocnějších.“

 „Viděli jste ty... Ty druhé?“

 „Každý tvrdí něco jiného. Byl tam strašný zmatek, koně se splašili, jeden vůz se zvrhl přímo uprostřed brodu a strhl ho proud. Všude kolem se rojily stíny, strašné vyjící stíny... Snažili jsme se bránit ohněm, stříleli jsme zapálené šípy. Zahlédl jsem chlupatou postavu s vlčí mordou, prchala po zadních jako člověk, z šíje jí trčel hořící šíp, snažila se ho předními tlapami vytrhnout... Byl to jen mžik, ale přísahám při Mithrovi, že to, co jsem viděl, nebyl vlk!“

 „Zásoby jsou zničeny?“

 „Z převážné části.“

 „A co otroci?“

 Conanem ledabyle pronesená otázka zasáhla setníka jak švihnutí bičem. Doslova ztuhl.

 „O... otroci?“ vykoktal a zbledl.

 „Vím, že jste vedli galejníky. Vlkodlaci je snad osvobodili?“

 „Vidím, že jsi zasvěcen do všech tajemství, pane,“ hlesl setník. „Ano, měli jsme vévodovi dodat na dvě stovky černých Darfarů. Vlci překousali jejich pouta a ti lumpové zmizeli v pralese.“

 Conan dojedl, ohlodanou kost odhodil na zem, vstal a otřel si mastné ruce o kožené kalhoty. Přehodil si přes ramena svůj vlněný plášť a vykročil ze dveří. Setník ho nejistě následoval.

 „Máte jistě nějakého přebytečného koně,“ prohodil Conan v chůzi.

 „Samozřejmě, pane. Skoro bych řekl, že máme momentálně nadbytek koní, jimž chybí jezdci. Vyber si podle svého vkusu.“

 Conan se rozhlédl po poškozených vozech s ohořelými plachtami a zdecimovaném zbytku vojska, které se hřálo u ohňů a obvazovalo si své rány. Ukázal prstem na hnědáka popásajícího se nedaleko a nechal si ho přivést.

 Pak si všiml Rowany. Dva vojáci ji drželi mezi sebou a měli co dělat, aby se jim nevyškubla. Zmítala se jak divoké zvíře, a protože ji drželi za ruce zkroucené za zády, snažila se alespoň své věznitele pokousat. Další z chlapů právě šplhal na vodorovně rostoucí větev staré vrby nad potokem a přivazoval tam provaz, na jehož druhém konci se pohupovala zlověstná smyčka.

 Conan zachytil Rowanin zuřivý pohled, ale tvářil se lhostejně. Vyšvihl se na hnědáka a pobídl ho k brodu přes potok. „Jeď napřed,“ přikázal setníkovi, „já zůstanu s deseti muži vzadu. Slabé místo karavany je v jejích zádech. Vlk vždycky zůstává v úkrytu, dokud nepřejde celé stádo, aby uchvátil opozdilou ovci. Ale myslím, že za dne se nemáme čeho obávat. Lov pro dnešek skončil.“

 Biče zapráskaly, silní tažní koně se opřeli do postraňků a těžké vozy se s rachocením rozjely přes kamenitý brod do lesního úvozu na protější straně, kde už zmizela jízdní skupina tvořící předvoj. Conan pokývl na své muže a vydal se zvolna za vozy. Než vstoupil do brodu, ohlédl se ještě jednou přes rameno ke staré vrbě.

 Rowana tam stála na samém kraji podemletého břehu a na jejím bělostném hrdle spočívala konopná smyčka. Zcuchané vlasy jí jako bronzová opona zakrývaly polovinu tváře. Vztekle pohodila hlavou: „Sbohem, Conane! Udělal jsi velkou chybu, že jsi nepoužil meč, který jsem ti podala. Moc velkou chybu!“

 „Drž hubu, děvko!“ okřikl ji voják, stojící za jejími zády, a pokročil, aby ji srazil s břehu a odevzdal tak její hrdlo svíravé síle provazu.

 „Pusťte ji,“ řekl Conan.

 Voják se zatvářil, jako by špatně rozuměl. „Ale ona urazila setníka Fabrinia! Copak jsi, pane, sám neslyšel, jak si přála vykoupat se v jeho krvi? Je to démonka a čarodějnice. Může nám být nebezpečná...“

 „Okamžitě ji pusťte! Je to můj rozkaz!“

 „Jak poroučíš, pane,“ zavrčel voják a neochotně sejmul smyčku z dívčina hrdla.

 Conan dál nečekal, kopl koně patami a prudce vyrazil přes potok do temného úvozu.

3 Doom Endir

Z křižovatky cest na pusté náhorní planině bičované větry a porostlé fialovým vřesem spatřili před sebou onu legendární horu. Připomínala ruku s pěticí roztažených prstů – ostrých, rozeklaných skalních hřbetů, které jako by se v nepříčetném vzteku dávného boha stvořitele křečovitě zatínaly do bujné lesní hřívy.

 „Doom Endir,“ řekl jeden z vojáků. „Zatracená hora! Žádný kus kamene nestál ještě tolik životů!“

 Conan zamyšleně pozoroval krvavě žíhané skály Doom Endiru. Vzpomněl si na staré báje o mocných trpaslících, červech v těle Matky země, kteří tu měli mít svá sídla. Ťukot jejich kladívek se prý rozlehá hlubinami jak údery neviditelného, skrytého srdce. Otec o nich chlapci Conanovi často vyprávěl, když tma zimního večera se drala do ztichlé kovárny a jen uhlíky v hasnoucí výhni tajemně žhnuly...

 Potřásl hlavou, aby zahnal stíny vzpomínek, a pustil se za svým oddílem, který již sestupoval strmou stezkou do údolí.

 Nad nimi se z vřesového pahorku zdvíhal vybělený zbytek uschlého dubu, zlomené torzo s pahýly olámaných větví, jehož mrtvolně bledá barva se výrazně odrážela od šedého nebe v pozadí. Již z dálky bylo zřejmé, že tam něco visí, ale teprve když přijeli blíž, spatřili, že na kmeni mrtvého stromu je ukřižován vlk. Roztažené tlapy šelmy byly probity rezavými hřeby, morda poklesla na hruď a mezi pootevřenými zuby bezvládně visel naběhlý jazyk. Kolem se rojilo mračno bzučících much.

 Zlověstná křižovatka jim brzy zmizela z dohledu, ponořili se opět do hustého pralesa, ale teď již hodně široká a koly četných vozů hluboce rozježděná cesta je neomylně vedla k cíli. Za poslední zátočinou se před nimi náhle vynořila mýtina, kde zbytky pařezů zarůstaly ostružiním a vysokou stříbřitou trávou. Uprostřed pláně se zdvíhaly mohutné náspy, korunované dřevěnými palisádami; cesta se stáčela kolem nich a pak procházela klešťovitou bránou, úzkou mezerou v náspech, kterou překlenul dřevěný most s obrannou věží. Na ochozu nad vjezdem se zableskly špičaté přilbice stráží. Vzápětí hradiště spolykalo vozy i jezdce jako velryba s dokořán otevřenou hladovou tlamou.