VÁLEČNÉ PONORKY

1776–1985

Karel Renc

Copyright© 2015 by Stanislav Plášil – nakladatelství VIKING

Copyright© 2014 by Karel Renc

Copyright© 2015 qelb and unknown

Všechna práva vyhrazena. Žádnou část této knihy není dovoleno použít nebo jakýmkoli způsobem reprodukovat bez souhlasu autora či nakladatele.

ISBN: 978-80-7482-165-3 (ePUB)

ISBN: 978-80-7482-166-0 (MOBI)

ISBN: 978-80-7482-167-7 (PDF na CD)

Ponorky, historie a modeláři.

Vysvětlivky a jednotky:

Počátky ponorek

Americká ponorka TURTLE, 1776.

H. L. HUNLEY, 1863.

Před 1. světovou válkou.

Ponorka FORELLE, 1903.

Ruská ponorka MINOGA, 1909.

Německá ponorka U-1, 1905.

První světová válka a meziválečné období.

Ponorka typu Holland – ruský typ AG, loď č. A-5, 1918.

Ruská ponorka KRAB, 1915.

Německá střední ponorka UB-66, série UB-III z 1. světové války.

Německá obchodní ponorka DEUTSCHLAND – U-155, 1916.

Osudy ponorek německého císařského námořnictva 1914-1918:

Francouzká ponorka CURIE – typ ARGO, 1912.

Sovětská ponorka typu DĚKABRIST, 1929.

Sovětský ponorkový křižník IV. série – JISKRA P-3, 1935.

Malé bojové ponorky.

Sovětská střední ponorka typu N, číslo S-7, 1938.

Sovětská ponorka typu M – MALJUTKA, série VI, 1932.

Polské ponorky holandské konstrukce ORZEL a SUP, 1938.

Druhá světová válka.

Sovětská oceánská ponorka typu K, 1940.

Ponorka SOKOL N-97 britské třídy U, zapůjčená za 2. světové války Polsku, 1940.

Ponorky typu ŠČ, pořadové číslo ŠČ 402, 1936.

Francouzká ponorka LA CREOLE – S-606, 1937.

Letadla na ponorkách.

Japonská ponorka třídy I-15, OTSU GATA, 1940.

Francouzký ponorkový křižník SURCOUF, 1929.

Německé ponorky za 2. světové války.

Osudy ponorek německého válečného námořnictva v letech 1939-1945.

Sovětská ponorka pro vědecké účely SEVERJANKA

Projekt 613 – EX WHISKEY, 1958.

Atomové ponorky.

NAUTILUS – první ponorka na atomový pohon, 1954.

Americká atomová raketonosná ponorka George Washington, 1959.

DELTA III, sovětská atomová raketová ponorka z projektu 667DBR (Kalmar), 1972.

Americká atomová stíhací ponorka LOS ANGELES, 1972

TYPHOON – TAJFUN – Projekt 941 (Akula), 1988.

Použitá literatura.

Použité noviny a časopisy

Další knihy nakladatelství VIKING

Edice CONAN

Edice Učte se anglicky s vtipem

Edice Borgentown – město hrůzy

Sci-fi & fantasy

Pohádky

Horory

Humor

Romány ze současnosti

Knihy vzpomínek

Historické romány

Světová klasika

Romantika

Erotika

Napětí

Recepty

Básně

Slovo nakladatele k NEPLATÍCÍMU čtenáři

Ponorky, historie a modeláři.

Kniha a výkresová dokumentace ponorek je určena jednak pro širokou veřejnost a jednak pro modeláře. Materiály o ponorkách byly donedávna velmi málo přístupné. To, co bylo dostupné, bylo velmi nepřesné a často záměrně zkreslené, i když se jednalo o velmi staré konstrukce. Nebyly uváděny problémy při vývoji a stavbě, chyby konstrukcí, konstrukční prvky, dějiny té které lodě a další doklady.

Tak byl uveřejňován vlastně jen bezcenný balast, navíc často jednostranně upravený a idealizovaný. Zapomínalo se na to, že námořníci plavící se na ponorkách trpěli omezeným prostorem, vydýchaným a zkaženým vzduchem páchnoucím zplodinami z výfuků naftových motorů, kyseliny, nedostatkem hygieny, vlhkostí a podobně.

Tito lidé – u všech válčících stran – nejen přinášeli utrpení druhým, ale i sami trpěli a případně i umírali za podmínek, kdy jejich šance na záchranu a přežití byla mizivá. V zimě trpěli stálou vlhkostí a chladem, v létě nadměrným teplem, za plavby nedostatkem spánku a hlavně obrovským psychickým vypětím. Tím vším nemíním ospravedlňovat, co část posádek napáchala mimo běžné válečné akce ve všech válečných konfliktech, které se na naší planetě odehrávaly a odehrávají. Je často pouze věcí náhledu historiků zúčastněných stran a jejich subjektivního názoru, jak hodnotí uplynulé události i jejich aktéry a jakým způsobem je vylíčí.

Faktem je, že postupem času a vývojem techniky docházelo průběžně k pozvolnému vylepšování životních podmínek posádek. Záleželo na konkrétní zemi, která ponorky vyráběla, jakým způsobem se její konstruktéři stavěli k tomu, že lidé musí na ponorkách nejen bojovat, ale i žít. Výsledkem jsou dnešní atomové giganty, kde posádky nejvíce ohrožuje případná porucha atomových reaktorů, požár nebo selhávající lidský faktor. Tyto okolnosti způsobily v posledních letech velké množství různě těžkých havárií včetně ztrát lodí u všech námořnictev.

Pro modeláře by kniha a plánky v ní měly být povzbuzením ke stavbě modelů ponorek i přes bodový hendikep na soutěžích maket, kde jsou právě ponorky hodnoceny podstatně méně pro menší množství detailů. Z tohoto důvodu doposud staví tento typ lodí málo modelářů a na soutěžích se objeví maximálně jedna či dvě lodě. Ty pak nemohou soutěžit mezi sebou a jsou přiřazeny k jinému typu lodí, kde je jejich šance snížena i přes velmi pečlivé provedení. Ponorka svým způsobem připomíná letadlo již z důvodu, že se rovněž pohybuje v třírozměrném prostoru, ale svým provedením leteckou techniku předstihla.

V době, kdy se u letadel započalo hledět na aerodynamiku, byly obdobné prvky u ponorek na velmi vysoké úrovni. Proto na první pohled vynikají u valné většiny z nich jejich hydrodynamické tvary, jež část z modelářů již dávno zaujaly. Postupně docházelo k odstraňování konstrukčních prvků na palubách a věžích, případně i trupu ponorek, způsobujících nežádoucí šum a odpor při plavbě pod hladinou a snižujících rychlost. Tím opět pokleslo množství detailů pro modeláře, když již na ponorkách působících za 2. světové války docházelo k demontáži nebo odklizení různých prvků z paluby před zahájením bojové plavby. Dochází k tomu i na současných atomových ponorkách, jak je vidět na dobových snímcích.

Chtěl bych rovněž poděkovat kamarádům, kteří mi pomohli podklady získat. Největší dík patří panu W. Bochniakovi, A. A. Frolovi, B. Kudličkovi, L. Vaňkovi, M. Rampovi a dalším.

Přeji všem, aby je následující kniha zaujala.

Zájemci o plány ponorek je najdou ve velkém rozlišení na následující stránce:

http://www.qelb.cz/ponorky/

  Karel Renc

Vysvětlivky a jednotky:

nm – námořní míle: 1852 metrů

m – metr

k – koňská síla (1k – 0,735 kW)

kabel – desetina námořní míle (185,20 metrů)

t – tuna (1000 kg)

uzel – 1 nm za hodinu

kpt. mar. – kapitan marynarski (polská hodnost)

KLW – vodoryska na plavidle

Metacentrická výška – vzdálenost od tzv. váhového těžiště lodi, které můžeme označit jako G a které se nemění, do například výšky lodních nástaveb které můžeme označit jako M. Čili je to vzdálenost mezi těmito body. Aby byla loď stabilní, musím být M nad G. Z toho důvodu používali němečtí konstruktéři u svých ponorek kýl z  ocelového plechu ve tvaru U a ten byl vyplněn vedle sebe naskládanými plechy a to vše bylo zalito řídkým betonem. Tím podstatně snížili váhové těžiště.

Ponorka Francouze Goubeta

Počátky ponorek

Lidstvo již od pravěku mělo touhu ovládnout jak vzduch, tak i vodu. Ve vzduchu toužilo létat a do vody se chtělo umět ponořit a volně se v ní pohybovat. První, kdo se toho odvažovali, byli různí potápěči.

První zprávy o podobných snahách jsou již od starých Asyřanů. Teoreticky se tímto problémem zaobíral kolem roku 350 před naším letopočtem i Aristoteles. Další se nad touto otázkou se zamýšlel Leonardo da Vinci ve svých studiích. První pokusy s loďmi schopnými plavby pod vodou jsou ale až z počátku 17. století.

Příkladem můžeme uvést Holanďana Cornelia van Drebbela, který předváděl svou primitivní podmořskou loď na Temži králi Jakubovi I., nebo Rusa Jefima Nikonova, jenž svým návrhem ponorky zaujal cara Petra I. Jeho dřevěná ponorka potažená kůží byla spuštěna na vodu v roce 1724. Při zkouškách se však poškodila a smrt ruského imperátora o rok později způsobila, že myšlenka na podmořskou loď zůstala neuskutečněna. Jako dalšího je možno jmenovat Angličana Johna Daye, ten však při pokusech se svým člunem utonul.

První ponorkou, která potopila válečnou loď protivníka, byla americká TURTLE (Želva) v roce 1776. Dalším konstruktérem věnujícím se této problematice byl Robert Fulton. V roce 1800 postavil ponorku Nautilus v Rouenu. Ve stavbě ponorek pokračoval a v roce 1801 postavil druhou ponorku Nautilus II, tentokrát z měděného plechu. Měla již vřetenovitý tvar. Na hladině ji poháněla plachta, pod hladinou ruční pohon. Obzvláště jeho druhá ponorka byla na svou dobu jedinečná. Předvedl s ní i praktické torpédování staré vyřazené lodi. Napoleon Bonaparte jej přesto odmítl, a tak Fulton odešel do Anglie. Angličany jeho ponorka zaujala. V roce 1805 předvedl v Anglii torpédování vyřazené staré lodě torpédem poháněným hodinovým strojem. Tento pokus vynesl konečně Fultonovi odměnu 15 000 liber šterlinků. Začal stavět pro britskou admiralitu třetí ponorku, tu ale nedokončil. V roce 1815 zemřel

V Rusku byla v roce 1834 zkoušena ponorka postavená dle návrhu generála Alexandra A. Šilděra. Opět měla pod hladinou ruční pohon – tentokrát vesly. Dále někteří vynálezci zkoušeli cosi, co bylo spíše potápěcím zvonem. V německém Kielu sestrojil ponorku Wilhelm Bauer. Ta se s ním při zkouškách potopila a on se stěží zachránil. Po několika letech odešel do Ruska a tam v roce 1855 postavil na svou dobu již velkou ponorku. Všechny pokusy s ní byly úspěšné. V den korunovace cara Alexandra II se s ponorkou ponořil a muzikanti na její palubě hráli a zpívali carskou hymnu, slyšitelnou prý do vzdálenosti 150 metrů. Později byla jeho ponorka dopravena do dílen v Ochdě a již se z nich nevrátila. Rovněž za občanské války v USA použil Jih úspěšně ponorku H. L. HUNLEY postavenou J. McClintockem.

Americká ponorka TURTLE, 1776.

Ponorku sestrojil v době americké války za nezávislost farmářský synek David Bushell z Connecticutu. Byla postavena jako plavidlo schopné bojovat proti britským válečným lodím blokujícím americké přístavy.

TURTLE byla vyrobena z dubového dřeva a vyztužena železnými pásy. Spáry byly ucpány koudelí. Venkovní strana byla natřena dehtem. Horní část byla měděná s osmi okénky ze silného skla. Posádku tvořil jeden člověk, jenž ponorku poháněl ručně. Pro pohon vpřed sloužila jedna sada lopatek a pro ponoření druhá sada lopatek. Pro ponoření se vpouštěla voda do zátěžové nádrže. Pro vynoření byla tato voda vytlačována ruční pumpou.

Jejím kapitánem a zároveň i posádkou byl četař Erza Lee. Pocházel rovněž z Connecticutu.

Útočnou zbraní této podvodní lodě byla vodotěsná skříňka, obsahující asi 60 kg střelného prachu. Jeho odpálení zajišťoval hodinový stroj. Skříňka se měla za pomoci vrtacího přístroje upevnit ke dnu nepřátelské lodě a po odplutí ponorky vybuchnout.

První ponorkový útok v dějinách byl podniknut v srpnu 1776. Ponorku dotáhly v noci dvě velrybářské lodě k newyorskému přístavu, kde kotvilo anglické loďstvo. Před přístavem ji odpoutali a četař Lee nastoupil do ponorky a vyplul. Chtěl doplout k anglické vlajkové lodi EAGLE. Situaci mu ale zkomplikoval velmi silný odliv. Ten způsobil, že anglické lodě minul a byl unášen na širé moře. Po velkém fyzickém úsilí se mu ale podařilo doplout zpět k lodi. Při pokusu provrtat dno lodi ale zjistil, že vrtákem na dřevo je to nemožné. Ponorná část anglických lodí byla totiž pobita 4−5 mm silnými měděnými pláty. Ty zajišťovaly, že se na dnu lodí neusazovali mořští živočichové a řasy. Lee provedl ještě několik marných pokusů. S blížícím se ránem ale musel pokusů zanechat a vyrazit směrem k Manhatanu. V plavbě mu pomáhal začínající příliv. Když míjel Guvernérský ostrov, byl zpozorován. Vyrazila k němu bárka obsazená anglickou námořní pěchotou. Když se nebezpečně přiblížila k TURTLE, uvolnil Lee nálož. Angličané při spatření této pro ně podivné věci pro jistotu obrátili bárku zpět k ostrovu. Výbuch vymrštil do vzduchu vysoký sloup vody, dřeva a železa. Lee zanedlouho doplul k Manhattanu a byl uvítán jako hrdina.

O několik dnů později se Lee pokusil o další útok na anglickou fregatu. Byl ale zpozorován hlídkou a musel se vzdálit. O rok později se mu podařil útok na zajatý americký škuner kotvící vedle britské fregaty CERBERUS. Posádka objevila jakési lano u boku škuneru, a spolu s ním vytáhla na palubu i výbušnou nálož v dřevěné skříňce. Ta za okamžik vybuchla a škuner byl zničen.

Za projevenou odvahu a činnost četaře Leeho později vyznamenal americký prezident George Washington.

Takticko-technická data ponorky TURTLE:

Celková výška
2,18 m

Délka
2,5 m

Šířka
1 m

Hloubka ponoru max.
2 m

Posádka
1 muž

Výzbroj
Nálož střel. prachu cca 50 kg

Maketa TURTLE v řezu v monackém muzeu

Plán ponorky TURTLE, 1776

H. L. HUNLEY, 1863.

Ponorka H. L. HUNLEY byla v době občanské války Severu proti Jihu zkonstruhována Jamesem McClintockem. Byla to svým způsobem improvizace na dané téma. Na trup byla použita starší nýtovaná nádrž z ocelového plechu, předtím používaná na vodu. K ní byla přinýtována příď a záď. Pohon obstarávala kliková hřídel procházející prakticky celým tělesem ponorky, kterou otáčela posádka sedící ve stísněném prostoru uvnitř trupu a poháněla tak lodní vrtuli ukrytou v ochranném prstenci, za nímž bylo uchyceno kormidlo. Uvnitř trupu se nacházela příďová a záďová vodní zátěž. Množství vody v nich reguloval velitel ponorky. Z hřbetu ponorky vystupovaly přední a zadní kopule s průlezem a pozorovacími průzory. Za přední kopulí byla větrací roura, jež při ponoření vyčnívala nad hladinu. Jednalo se vlastně o jakýsi primitivní šnorchl. V úrovni mezery mezi přední kupolí a větrací rourou se na boku nacházelo hloubkové kormidlo ovládané opět velitelem ponorky. Ten ovládal i zátěž upevněnou na kýlu ponorky, kterou bylo možné v případu nouze nebo poruchy na odčerpávání vody ze zátěžových nádrží odhodit, a ponorka by potom vyplula nad hladinu. Výzbroj tvořilo tzv. tyčové torpédo, upevněné na přídi ponorky na šestimetrové dřevěné tyči. Torpédo obsahovalo přibližně 40 kg nálož trhaviny.

Od samého počátku to byla smolná loď. Již při zkouškách se několikrát nekontrolovatelně potopila a zahynulo v ní celkem 21 mužů posádek z armády jižní Konfederace. Přesto byla nasazena dne 17. února 1864 do akce proti lodi Seveřanů U.S.S. Housatonic nedaleko Charlestonu. Podařilo se jí celkem nepozorovaně přiblížit k trupu lodi a narazit do jejího boku tyčovým torpédem. Následná exploze loď potopila. Patrně však došlo i k nějakým škodám na ponorce. Ta se sice úspěšně vzdálila, ale z dodnes neznámých důvodů se již na svou základnu nevrátila. I když bylo mnoho pokusů ji najít, byla nalezena a vyzvednuta až v roce 2000. Posádka byla identifikována podle zlatého amerického dolaru, který dostal od své snoubenky velitel ponorky, George E. Dixon, a který mu předtím zachránil život, když jej na bojišti přesně do toho dolaru trefila kulka a mírně jej promáčkla.

Ponorku po vyzvednutí umístili nejprve do velké nádrže s vodou, aby bylo zamezeno korozi. Její trup i přes svou celkovou zachovalost na několika místech mírně poškodily kotvy lodí. Po vyzvednutí z ní odčerpaly kal, usazené bláto a z kosterních pozůstatků bylo zjištěno, že posádka sedí na svých místech u klikového hřídele. To vyvolala spoustu dalších nezodpovězených dohadů o konci ponorky.

Nyní je H. L. Hunley zakonzervována a vystavena v hangáru v přístavu Charleston. Před muzeem Občanské války je vystavena zdařilá kopie této ponorky.

Takticko-technická data ponorky H. L. HUNLEY:

Délka
cca 12 m

Průměr trupu
1,2 m

Posádka
8 mužů

Výzbroj
tyčové torpédo s 40 kg výbušniny

H. L. HUNLEY, 1863

Plán ponorky L. H. HUNLEY, 1863

Před 1. světovou válkou.

Všichni tito předcházející konstruktéři ponorek měli jeden zásadní problém a to s pohonem svých lodí. Všechny zatím poháněla lidská síla.

Prvním, kdo vybavil svou ponorku dvěma motory, byl Američan Alstitt v roce 1863. Na hladině poháněl jeho ponorku klasický parní stroj. Ten byl nejprve vytápěn uhlím, později naftou či éterem. Pod hladinou již používal elektromotor. Ve Francii v témže roce zkonstruovali admirál Bourgeois a inženýr Brun již poměrně dokonalou ponorku. Její slabinou byl ale motor poháněný stlačeným vzduchem pro plavbu na hladině.

V podstatě prvním státem, jenž své loďstvo vyzbrojil ponorkami, bylo carské Rusko. Již v roce 1879 zde bylo postaveno padesát ponorek dle dokumentace inženýra Drzewieckého. Tyto ponorky již měly i periskop od téhož vynálezce. Sloužily až do roku 1900. Další stát, jenž se začal o konstrukce ponorek velmi zajímat, byla Amerika. Zde prakticky uspěl konstruktér J. P. Holland. První ponorku od něho vláda koupila v roce 1900 a záhy objednala šest dalších.

Dalšími více či méně úspěšnými konstruktéry konce 19. a počátku 20. století byli Francouz C. Goubet, Američan S. Lake, Francouzi M. Laubeuf a M. Romazzoti a mnoho dalších. Způsobil to jednak vynález benzinového motoru, Körtingova motoru na petrolej a později i Dieselova motoru schopných účinně pohánět ponorku na hladině.

Na počátku dvacátého století měla v Evropě nejvíce ponorek Francie. Byly ale i přes svůj výhodný hydrodynamický tvar problematické z důvodu, že je na hladině poháněl parní stroj. Pro ponoření bylo nutné uhasit kotel a vyčistit jej, vypustit páru a teprve potom se mohla ponorka potopit. To trvalo přibližně 20 minut. V Rusku začal úspěšně pracovat inženýr Bubnov na ponorkách Karas a Kambala. Ty na hladině poháněl benzinový motor a pod hladinou akumulátory. Dlouhé byly 23,5 m, široké 4,25 m a posádku tvořilo 12 námořníků. Němci v roce 1904 postavili již celkem výkonnou ponorku U-8 dlouhou 40 m a poháněnou dvěma šestiválcovými motory Körting po 225k/169 kW. Dle ní se v podstatě stavěly ponorky i v Britanii a dalších státech. Při stavbě bylo běžné použití dvouplášťového trupu. V carském Rusku začali jako první na světě stavět minonosnou ponorku – KRAB. Již v období před 1. světovou válkou bylo hodně ponorek vybaveno vysílači a přijímači pro bezdrátovou telegrafii. Stožár antény se obvykle instaloval u velitelské věže. V té době již Němci zhotovili pro ponorky malý a kvalitní diesel. Ponorky té doby již také byly vybavovány zařízeními na čištění vzduchu i záchrannými bójemi, které v případě potopení signalizovaly místo, kde ponorka leží. Zkoušeny byly i záchranné obleky pro posádku. Také se podstatně vylepšily periskopy, z nichž nejkvalitnější vyráběla německá firma Goerz. Periskopy mají v té době ponorky již obvykle dva.

Záchranný prostředek pro ponorkáře

Ponorka FORELLE, 1903.

Konec 19. století sebou nese vážný zájem o vývoj použitelných podmořských plavidel. Většina přímořských států staví své první flotily ponorek. V měřítku tehdejších technických možností byly na dobré technické úrovni ponorky Britanie, Francie a Spojených států amerických. Základním problémem plavidel té doby byl stále ještě pohon tohoto typu lodí na hladině a pod hladinou. Britanie stavěla hlavně jednoplášťové ponorky dle projektů amerického konstruktéra Hollanda.

Francie stavěla své vlastní typy, velmi dobré po nautické stránce, ale s problematickým parním pohonem na hladině. Ve Spojených státech amerických se prosadili jako ponorkoví konstruktéři Holland a Lake. Všechny ponorky se tehdy vyznačovaly dlouhou dobou potřebnou k ponoru, nespolehlivostí motorů, poruchami hloubkových kormidel, nevhodně umístěnými torpédomety, zásobními torpédy skladovanými na palubě a velkým množstvím dalších větších i menších problémů. Němečtí konstruktéři se s loděmi tohoto druhu teprve seznamovali. Shromažďovali údaje, sbírali zkušenosti a zkoumali své možnosti. Začalo jim být také jasné, že ponorky na hladině nemohou být poháněny jako dosud za pomoci benzinového, petrolejového, parního nebo vzduchového motoru. Němci zahájili vývoj Dieselova motoru určeného speciálně pro ponorky.

Německé firmy rovněž provedly několik pokusných staveb ponorek. Jednou z nich byla i loď nazvaná FORELLE, kterou vyrobila firma Krupp.

V roce 1903 postavila známá německá firma Krupp z vlastní iniciativy, ve snaze zajistit si do budoucna výhodné vojenské zakázky, malou ponorku dle projektu španělského inženýra R. d Equevilley. Byla to první ponorka postavená v Německu.

Při zkouškách byly zjištěny závady, které si vynutily některé změny v její konstrukci. Po provedených konstrukčních změnách a úpravách představovala FORELLE malou poloexperimentální podmořskou loď s hladinovým výtlakem 17 tun, s pohonem elektromotorem o výkonu 65 k/46 kW, napájeným z akumulátorových baterií. Při hladinové plavbě dosahovala rychlosti 4,5 uzlu, při plavbě pod hladinou 3,5 uzlu. Když byly demontovány torpédomety umístěné na bocích trupu, dokázala FORELLE plout hladinovou rychlostí až 6 uzlů. Akční rádius při plavbě na hladině byl 20 nm a při plavbě pod hladinou 18 nm. V porovnání s výkony ponorek stavěných v té době ve světě byl výkon FORELLE několikanásobně nižší.

Ty již v té době běžně dosahovaly na hladině akčního dosahu 300 nm a pod hladinou 35 nm.

Po útoku Japonska na ruskou oblast Dálného východu, to jest na Port Arthur, Vladivostok a další části tohoto území, se podstatně zvýšil zájem vlády carského Ruska o nákup a dodávku ponorek z ciziny. Účelem případného nákupu ponorek v cizině bylo jejich nasazení k obraně napadených oblastí Dálného východu.

Ve Spojených státech se ruští zástupci nedohodli vzhledem k tomu, že za lodě Hollandovy konstrukce byla požadována částka 190 000 USD za kus. Ruští zástupci tedy jednali i v dalších zemích. Do Německa byl za účelem projednání nákupu ponorek pro Rusko vyslán námořní kapitán 2. stupně N. M. Beklemišev. Ten v rámci pověření podepsal s firmou Krupp v květnu 1904 smlouvu na stavbu a dodávku tří kusů ponorek typu E. Na základě této zakázky navrhl firmě Krupp, aby věnovala malou ponorku FORELLE ruské vládě jako dar. Kruppovi zástupci si byli vědomi výhodnosti ruské objednávky, a tak ochotně FORELLE Rusku darovali. Přihlédli i k tomu, že jako vývojový typ již svůj propagační účel splnila.

Připravili ji a naložili na železniční vagón a již 14. srpna 1904 byla na ruském území ve stanici Libava. Zde byla ruskými námořníky prakticky vyzkoušena. Protože ji na železniční přepravu nebylo nutné rozebírat ani odlehčovat, případně ji přepravovat na speciálním železničním přepravníku jako jiné ponorky, které v té době ruská vláda zakoupila nebo nechala postavit ve vlastních loděnicích, byla po naložení poslána rovnou na Dálný východ. Dne 29. září 1904 dorazila do Vladivostoku. Zde započala její okamžitá příprava k vojenskému nasazení.

Při přípravě se však zjistil zásadní problém. Pro ponorku FORELLE nebyla k dispozici torpéda. Ruské námořnictvo v té době používalo torpéda ráže 380 mm, typ 1898, a německá loděnice použila již moderních torpéd ráže 450 mm, používaných i u amerických ponorek typu Holland. Torpéda byla ihned objednána, ale přes četné urgence dorazila až 29. března 1905.

Bojové operace spojené s obranou Vladivostoku podnikala FORELLE i bez výzbroje. Často při nich spolupracovala s další ponorkou DELFIN, jež byla ruské výroby a kterou projektoval inženýr Bubnov.

DELFIN byl postaven prakticky ve stejné době, kdy Rusko obdrželo darem ponorku FORELLE. Byl rovněž dopraven po železnici do Vladivostoku. Stejným způsobem bylo v průběhu roku 1905 odesláno do Vladivostoku třináct dalších ponorek.

Všechny byly postupně uvedeny do bojového stavu. Dá se říci, že jen pouhá jejich přítomnost dokázala Japonce odvrátit od záměru zaútočit i na toto město a zdejší ruskou vojenskou a námořní základnu. Jako názorný příklad japonských obav z tohoto druhu zbraně lze uvést setkání japonských minonosek se zastaralou ruskou ponorkou konstruktéra Dževeckého v ústí řeky Amur. Po tomto setkání přestaly japonské lodě tuto oblast úplně navštěvovat a napadat. FORELLE byla po uvedení do bojového stavu začleněna do oddílu minonosek, které byly částí vladivostocké divize křižníků. Ponorky jako samostatná lodní třída byly v ruském námořnictvu zavedeny až v následujícím roce, v březnu 1906. I když v průběhu bojů nebyla jimi potopena žádná loď, celý svět pochopil jejich úlohu v budoucích válečných operacích. V době probíhající rusko-japonské války zakoupilo rovněž japonské námořnictvo pět ponorek typu Holland. Do válečných operací je ale Japonci nenasadili.

Po ukončení války zůstala ponorka FORELLE ve Vladivostoku nastálo. Brzy ale byla používána jen jako pohotovostní loď, na moře již nevyplouvala. Jako její pravděpodobné ukončení bojové služby u ruského válečného námořnictva lze předpokládat rok 1912.

Tehdy se pro Tichooceánské loďstvo stavěly nové ponorky ruského konstruktéra Bubnova. Jednalo se o typ BARS. Na památku ponorky FORELLE, byla jedna z nových opět tak nazvána.

Původní ponorka FORELLE byla ještě upravena na minonosnou. Tato rekonstrukce již nebyla ale dokončena. Ještě na konci občanské války operovala FORELLE ve Vladivostoku a potom je její osud velmi nejasný. Pravděpodobně byla prodána do Mandžuska, kde byla v roce 1921 rozebrána na šrot.

Pozn.: FORELLE znamená v němčině totéž co v ruštině FOREL, to jest PSTRUH.

Takticko-technická data ponorky FORELLE:

Výtlak
na hladině 17 t
pod hladinou 18

Délka
12,5 m

Šířka bez torpédometů
1,65 m

Výška trupu s věžičkou
2,4 m

Pohon
elektromotor 65 k/49 kW

Max. rychlost
na hladině 4,5 uzlu
na hladině bez torpédometů 6 uzlů
pod hladinou 3,5 uzlu

Max. hloubka ponoru
30 m

Plavební dosah
při plavbě na hlad. 30 nm
při plavbě pod hlad. 20 nm

Posádka
1 důstojník a 3 muži

FORELLE, 1903

Plán ponorky FORELLE, 1903

Ruská ponorka MINOGA, 1909.

Počátkem dvacátého století se začínají všechny námořní mocnosti zajímat o ponorky a možnosti jejich vojenského použití při obraně mořského pobřeží, pevností a útoku na nepřátelské lodě. Vyjímku nečinilo ani ruské námořnictvo. V Rusku se v té době začal prosazovat nadaný lodní inženýr I. G. Bubnov se svou konstrukční kanceláří. Zabýval se stavbou ponorek. MINOGA byla pro něj další z řady experimentálních ponorek, které již zkonstruoval a postavil pro ruské loďstvo. Při její konstrukci pokračoval v hledání nejvhodnějších vlastností a v ověřování nových stavebních prvků.

Práce na ní zahájil Bubnov v roce 1905. Kompletní projekt své nové ponorky předložil ke schválení admiralitě v roce 1906. Ta projekt projednala a schválila.

Autorským dozorem při realizaci stavby pověřila konstruktéra – I. G. Bubnova. Pod jeho vedením se začala v petrohradských loděnicích stavba nové ponorky. Byla nazvána MINOGA a určena pro zařazení do Baltského loďstva. Při stavbě této ponorky bylo použito několik konstrukčních novinek, se kterými se lze setkat na klasických dieselelektrických ponorkách dodnes. Jako první na světě byla vybavena dieselelektrickým pohonem. Použitím dieselových motorů byla odstraněna nevýhoda parního pohonu, používaného v té době například u francouzských ponorek, u kterých trvala příprava k ponoření přibližně 20 až 25 minut. Navíc zde zabíralo palivo velký prostor a byla zde další spousta problémů.

Dieselelektrický pohon odstranil u MINOGY i další nebezpečí – výbuch výparů z paliva, jak tomu hrozilo u lodí vybavených benzínovým motorem.

Nebylo zde nebezpečí předčasného prozrazení jako u ponorek vybavených motory poháněných petrolejem. Nad takovou lodí byl ve dne vidět vysoký sloup kouře a v noci vysoké plameny šlehající z výfuků motorů. Naftové motory pro MINOGU vyrobily v Rusku. Z historického hlediska to vlastně byly první dieselové motory s reverzním chodem použité na ponorce. Přes převodovku byly napojeny na lodní šrouby. Při stavbě použili na věž nízkomagnetickou ocel a na vlastní trup niklovou ocel. Lodní šrouby již měly stavitelné lopatky. Vše nové, použité při stavbě této ponorky a podstatně ovlivňující její konstrukci, se později nazývalo ruskou školou. Poznatky získané u MINOGY byly použity i německými konstruktéry ponorek, kteří je dokázali dovést v průběhu první světové války na vysoký stupeň dokonalosti. Dalším moderním prvkem použitým při stavbě MINOGY je dvouplášťová konstrukce trupu. Mezi pevný a lehký plášť byly vestavěny hlavní balastní nádrže. Překrytí pevného pláště tzv. lehkým pláštěm umožňovalo další zvýšení hloubky ponoru, podstatně zlepšovalo hydrodynamiku a zároveň snížilo možnost poškození vlastního pevného pláště trupu. I přes svou velmi moderní konstrukci nebyla ponorka MINOGA schopna plnomořské plavby. Její vážné provozní problémy způsobovala motorová a převodová část.

Tyto části trpěly již za stavby velmi častými sabotážemi a pokusy o poškození. Docházelo zde ale i k poruchám, které způsobovala velmi špatná kvalita zpracování. Původcem toho všeho byla průmyslová zaostalost a nízká úroveň vědomostí v Rusku. Při sabotážích byl do motorů a dalších mechanizmů sypán písek, vhazovány kusy skla nebo kovu. Při dokončování stavby v roce 1906 vznikl na ponorce požár. Ten poškodil akumulátorovou baterii tak, že bylo třeba objednat a vyrobit na zakázku novou. Těsně před předáním do služby 9. října 1909 byl v mechanizmech ponorky opět zjištěn nasypaný písek. Po provedených opravách, nutných k odstranění této sabotáže, byla v říjnu MINOGA zařazena do Mořských sil Baltského moře. Při zkušebních střelbách torpédy, uskutečněných v roce 1912, byla ponorka MINOGA vyhodnocena jako nejlepší. Po vstupu Ruska do bojů se účastnila první světové války v Baltském moři. Operačně byla nasazena při obraně Rižského zálivu. Její posádka zde velmi často prokázala velkou odvahu a vynalézavost při řešení bojových úkolů.

MINOGA se účastnila i ruské občanské války. V průběhu roku 1920 byla dopravena, spolu s ponorkami OKOUN, MAKRELA a KOSATKA do Kaspického moře. Svou pevninskou základnu měla v Baku. Zde byla používána až do porážky bělogvardějských a intervenčních vojsk a obsazení Adzerbajdžánu. V roce 1925 byla vyřazena z činné služby a rozebrána do šrotu.

Takticko-technická data ponorky MINOGA:

Výtlak
na hladině 123 t
pod hladinou 152

Délka
32,6 m

Šířka
2,75 m

Ponor
2,75 m

Pohon
na hladině ddva dieselovy motory po 120 k/90 kW
pod hladinou elektromotor 70 k/53 kW

Max. rychlost
na hladině 11 uzlů
pod hladinou 5 uzlů

Max. hloubka ponoru
30 m

Plavební dosah
při plavbě na hlad. 900 nm
při plavbě pod hlad. 25 nm

Posádka
22 mužů

Výzbroj
dva torpédomety pod hladinou 450 mm
kulomet 1 ks

MINOGA, 1909

Plán ponorky MINOGA, 1909

Německá ponorka U-1, 1905.

V průběhu roku 1904 ruská vláda objednala v Německu u firmy Krupp stavbu tří ponorek typu E. Vzhledem k dlouhotrvajícímu zájmu Němců o stavbu těchto lodí ve světě bylo rozhodnuto, že současně s konstrukcí a stavbou lodí pro Rusko bude stavěna i první ponorka pro německé císařské námořnictvo. Všechny čtyři lodě byly postaveny v loděnici Germania v Kielu. Ponorka U-1 byla realizována na základě zkušeností získaných při konstrukcích pro Rusko. Byla zde četná zlepšení, která se používají u ponorek do dnešních dnů. Příkladem rozdílů v konstrukci proti stavbám pro Rusko jsou třeba horizontálně instalované torpédomety, věž hermetizovaná nezávisle na tlakovém vnitřním lodním trupu, počet hermetických úseků v pevném trupu a další změny.

I přes tyto progresivní změny a úpravy se němečtí konstruktéři nevyhnuli mnoha nedostatkům, které později provoz ponorky značně ztěžovaly. Jedním z největších nedostatků bylo uložení sad akumulátorů. Jejich otevřené nádoby na dřevěných podlážkách byly postaveny mezi ocelové úhelníky a akumulátory pak umístili v regálech nad sebou. Jejich údržbu a obsluhu výrazně znesnadňovalo to, že mezi nimi ponechali velmi úzkou uličku. Na vodu byla ponorka spuštěna 30. srpna 1905. Němcům se podařilo u firmy Zeiss Jena vyrobit vynikající periskop. Později vyráběla periskopy pro německé ponorky i firma Goerz Berlín. Problémem byla viditelnost periskopu ponořené ponorky z hladinových lodí. I přes řadu technických nedostatků byla již konstrukce ponorky na velmi dobré úrovni v porovnání s ostatním světem. Byla ponechána ve službě až do roku 1918.

Ponorka U-1 měla velmi malý akční radius, takže mohla operovat pouze nedaleko pobřeží. Velel jí poručík Bartenbach. Od jejího uvedení do vlastní služby neutichaly spory mezi francouzskými a německými odborníky. Francouzi tvrdili, že Němci okopírovali konstrukci jejich ponorek SIRENE z roku 1900 a AIGRETTE z roku 1902. Francouzi použili při stavbě svých lodí rovněž dvouplášťové konstrukce trupu. Mezi lehkým a pevným pláštěm také umístili balastní nádrže. Kruhový průřez pevného pláště použili jak Francouzi, tak i Němci. Na základě těchto skutečností tvrdili Francouzi, že Němci okopírovali jejich lodní konstrukci. Faktem je, že státy stavějící ponorky používaly v roce 1905 kruhového průřezu pevného pláště a u dvouplášťových konstrukcí trupu byly umístěny balastní nádrže mezi pevným a lehkým pláštěm, případně zde byly umísťovány i palivové nádrže. Němci po mnoho let trpělivě shromažďovali informace o zahraničních konstrukcích, připravovali své konstruktéry a průmysl na náročnost výroby ponorek, a teprve když se v této oblasti dostali na patřičnou úroveň, zahájili vlastní stavbu této třídy lodí. U-1 byla experimentální ponorkou. Němci ji uchovali jako první německou konstrukci. Po vyřazení ze služby ji v řezu umístili v muzeu v Mnichově, kde je do dnešních dnů. Je to jedna z velmi mála zachovalých starých ponorek, ukazujících do dnešních dnů vyspělost konstruktérů a úroveň průmyslu té které země. Další postavili ponorku U-2. Ta byla pro Němce rovněž experimentální.

Velmi správně rozpoznali nevhodnost jejich pohonu motory na petrolej – pro velká oblaka kouře ve dne a šlehající plameny v noci – a na benzin z důvodu velké výbušnosti benzinových par i při malém úniku paliva v těsných prostorách ponorky. Intenzivně vyvíjeli malý, výkonný a spolehlivý naftový motor, který by bylo možné umístit na její palubě. Správnost jejich úvah potvrdila 1. světová válka a slabší výkony ponorek Dohody proti výkonům lodí Německého císařství.

Takticko-technická data ponorky U-1:

Výtlak
na hladině 238 t
pod hladinou 283

Délka
42,30 m

Šířka
3,74 m

Ponor
3,1 m

Pohon
na hladině dva šestiválcové Kortingovy motory na petrolej po 200 k/150 kW
pod hladinou dva elektromotory po 200 k/150 kW

Max. rychlost
na hladině 10,9 uzlu
pod hladinou 7,5 uzlu

Plavební dosah
na hladině 1000 nm

Posádka
19 mužů

Výzbroj
1 torpédomet 450 mm a zásoba tří torpéd

U-1, 1905

Plán ponorky U-1, 1905

První světová válka a meziválečné období.

Za 1. světové války nastal velký technický rozvoj ponorek prakticky u všech válčících států V jejím průběhu postavili nejvíce ponorek Němci a vedli s nimi bezohlednou ponorkovou válku, jíž se na straně Německa účastnilo i Rakousko. Před koncem války Němci vyzkoušeli na svých ponorkových křižnících i malé pozorovací letouny. Po definitivní porážce ústředních mocností byli vítězové překvapení úrovní německých ponorek. Japonsko získalo německou UB-125 a využili ji pro konstrukci typů svých středních poválečných ponorek. Spojenci Německu stavbu ponorek zakázali. Italové za 1. světové války začali s praktickou konstrukcí svých torpéd řízených potápěči.

V poválečném období stavěly různé evropské státy již modernější ponorky. I když v Německu se stavět nesměly, němečtí konstruktéři přesídlili do Holandska a dalších států a podíleli se na projekci ponorek pro Španělsko, Sovětský svaz a další země. SSSR dokázal v meziválečném období vytvořit více typů moderních ponorek. Proto když se v Německu dostal k moci Hitler, dostalo německé námořnictvo během několika měsíců díky poválečné práci německých konstruktérů v cizině několik ponorek pro výcvik posádek.

Ve dvacátých a třicátých letech dvacátého století státy zkoušely stavbu tzv. ponorkových křižníků vyzbrojených těžkými děly. Extrém představovaly britské ponorky řady M vyzbrojené ve věži dělem 305 mm. Ponorku M-2 po odstranění děla vybavili vodotěsným hangárem, z něhož byl vyveden katapult pro palubní letoun. Stejnou cestou šlo i francouzské námořnictvo, jež vybavilo svůj ponorkový křižník SURCOUF na přídi nejprve dvěma děly ráže 203 mm a na zádi hangárem pro letoun. Dalším, kdo zkoušel umístit letadlo na ponorce, byly Spojené státy se svou S-1 a pozadu nezůstalo ani SSSR s malým člunovým hydroplánem a Japonsko, které tuto koncepci dotáhlo nejdále a vybavilo letadly ponorky TYPU I.

Ponorka typu Holland – ruský typ AG, loď č. A-5, 1918.

V Rusku začíná historie ponorek amerického konstruktéra Hollanda až za 1. světové války. Vyvolal ji vlastně nedostatek lodí tohoto typu v ruském loďstvu s ohledem na ponorkovou válku započatou Německem. Potřebám války již nestačila výroba v domácích loděnicích, i přes některé progresivní prvky ruských domácích konstrukcí. Z tohoto důvodu byly 15. srpna 1915 ve Spojených státech zahájeny rozhovory o nákupu jedenácti kusů ponorek typu AG pro potřeby ruského loďstva. Spojené státy nebyly v té době ještě ve válce a z tohoto důvodu bylo dohodnuto, že v USA budou vyrobeny veškeré komponenty. Jednalo se o diesely, elektromotory, akumulátory atd. Konečná montáž bude vzhledem k americké neutralitě provedena v Kanadě, jež byla britským dominiem. Zde je původ názvu ponorky v ruštině a jeho zkratka AG. Znamenalo to „Americký Holland“.

Ponorka typu AG byla jednoplášťová, vyprojektovaná americkým konstruktérem Hollandem. Byl to typ malé ponorky, v průběhu světové války hromadně vyráběné a rozšířené. Celkem bylo vyrobeno 71 kusů tohoto typu. Z toho jich bylo 35 kusů užíváno v britském, 8 v italském a 11 v ruském loďstvu.

Jednoplášťová konstrukce trupu byla rozdělena na pět samostatných vodotěsných sekcí. Hlavní i balastní nádrže byly umístěny uvnitř ponorky. Zátěžový kýl sloužil zároveň jako sběrný kanál vody. Do hloubky ponoru 50 metrů byla zátěžová voda vytlačována čerpadlem a při ponoru od 50 do 100 metrů byla voda z balastních nádrží vytlačována stlačeným vzduchem.

Z Kanady, kde se ponorky pro ruské námořnictvo montovali, byly dopravovány lodí do Vladivostoku. Odtud po železnici do závodů v Petrohradě a Nikolajevě. Zde byla provedena kompletace, spuštění na vodu a uvedení do provozu. Ponorky byly přidělovány k Baltskému a Černomořskému loďstvu. Kompletování ponorek pro Černomořské loďstvo bylo zahájeno v roce 1917. První byla dokončena AG 21, a to v roce 1918, kdy se v Rusku rozhořela občanská válka. Druhá z dostavěných ponorek ukončila svou plavbu v Bizertě, kam ustoupila vojska generála Wrangela, spolu s loděmi, které pro tento účel použila. Při ústupu Wrangelových a anglických vojsk byla v Sevastopolu rovněž potopena celá ruská ponorková brigáda v počtu jedenácti lodí. Tyto ponorky byly vyvlečeny remorkérem na vnější rejdu sevastopolského přístavu, byly otevřeny jejich poklopy a potom byly trupy lodí prostříleny. Po obsazení Nikolajeva Rudou armádou se v závodě Russud nalezly bělogvardějskými vojsky nezničené ponorky AG 23 a AG 24. Další dvě byly nalezeny ještě kompletně zabalené v bednách uložených ve skladech závodu tak, jak je dovezli z Ameriky. Byly zahájeny práce na urychleném dokončení a spuštění na vodu všech těchto lodí. Jako první byla dokončena a uvedena do provozu AG 23. Účastnila se občanské války a byla přidělena velení Jižního frontu, jemuž velel M. V. Frunze. Prvním velitelem ponorky AG 23 byl A. A. Ikonnikov. V roce 1920 byly zahájeny práce na kompletaci AG 26 a 5. dubna 1922 byla spuštěna na vodu AG 25. V rámci obnovy Černomořského loďstva bylo prováděno vyzvedávání lodí, potopených při ústupu Wrangelových a britských vojsk v Sevastopolském přístavu. Při těchto pracích byla v roce 1926 nalezena i ponorka AG 21. Prohlídka provedená potápěči zjistila dobrý stav lodi. Na tomto podkladě bylo přikročeno k jejímu postupnému vyzvednutí ze dna. První operací bylo její přesunutí pod vodou z hloubky 50 m do 36 m. Z této hloubky ji 21. května 1928 vyzvedli na hladinu. Byla dopravena do loděnic, kde ji čekala generální oprava. Oprava byla ukončena v roce 1930. Ponorku AG 21 uvedli pod jménem HUTNIK do provozu a předali námořnictvu. Dostala rozpoznávací číslo 16, jenž bylo namalováno na věž ponorky. Její plavby však neměly dlouhé trvání. Již 8. června 1931 se po srážce s torpédoborcem potopila. Klesla do hloubky 35 m a vzhledem k tomu, že se do ponorky podařilo zavést přívod stlačeného vzduchu, byla část její posádky zachráněna. Podařilo se ji poměrně rychle vyzvednout na hladinu, opravit a již 1. ledna 1932 byla znovu zařazena do služby. V roce 1934 byla ponorka AG 21 přejmenována na A-5 . Obdobně jsou přejmenovány i ostatní ponorky Černomořského loďstva. Daleko tragičtější byl osud ponorek typu AG, umístěných na základnách v Baltském moři. Byly zařazeny do služby v roce 1917.

V červenci 1917 při hlídkové plavbě v oblasti Libavy najela ponorka AG 16 na minu a potopila se. Ostatní ponorky kotvily v té době na základně Hanko a byly zásobovány z plovoucí základny Holand. Při postupu německé armády hrozilo 3. dubna 1918 této základně obsazení. Ponorky nemohly pro zamrzlé moře vyplout, a proto bylo rozhodnuto o jejich potopení.

V Černém moři se účastnily ponorky typu AG i 2. světové války. Kotvily v té době na sevastopolské námořní základně. V lednu 1941 byly všechny přesunuty na svou novou základnu do černomořské Očamčiny, odtud potom vyplouvaly na své bojové plavby. První vojenský úspěch zaznamenala bývalá AG 25, stávající A-3. Torpédovala a potopila 29. května 1942 nepřátelský transportní parník. Další z úspěšných lodí tohoto typu byla A-5 pod velením kapitán-poručíka G. A. Kukuji, která dne 11. června 1942 torpédovala a přinutila tak najet na mělčinu rumunskou loď. Tuto ponorku převzal jako velitel kapitán-poručík V. I. Matvějev. Pod jeho velením potopila A-5 několik výsadkových plavidel a motorovou loď. 27. srpna 1945 A-5 vyřazují z aktivní bojové služby a byla dále používána jako plovoucí základna pro opravy akumulátorů ostatních ponorek. Její životnost byla ukončena v březnu 1947, kdy byla ponorka A-5 předána k sešrotování.

Lodě typu AG sloužily v ruském, potom i sovětském loďstvu, účastnily se 1. světové války, občanské války a 2. světové války. Byly tedy ve službě cca 30 let. Prokázaly tak kvalitu původní konstrukce a její trvanlivost. Podstatným nedostatkem byla pouze jejich jednoplášťová konstrukce trupu. Pro větší seznámení s konstrukcemi amerického konstruktéra Hollanda zveřejňujeme v návaznosti na předcházející typ i plánky americké ponorky NARWAL, typ Holland 31 A II. Je zde již vidět podstatně modernizovaný trup lodě ještě s nízkou věží, dvěma typy torpédometů, sklopnými předními hloubkovými kormidly a dalším vylepšením.

Výtlak
na hladině 355 t
pod hladinou 434

Délka
46 m

Šířka
4,88 m

Ponor
3,8 m

Pohon
na hladině dva dieselmotory po 240 k/180 kW
pod hladinou dva elektromotory po 160 k/120 kW

Pracovní hloubka ponoru
50 m

Max. hloubka ponoru
100 m

Zásoba nafty v nádržích
15 t

Plavební dosah
při plavbě na hlad. 3000 nm při rychl. 9 uzlů
při plavbě pod hlad. 90 nm při rychl. 3 uzlů

Posádka
24 mužů

Výzbroj
4 torpédomety 450 mm, zásoba torpéd 8 ks
poloautomatické lodní dělo 45 mm typ K-21, zásoba nábojů 200 ks