Román vydalo petrohradské nakladatelství Zarja ve své edici Žil Vern. Tato edice systematicky mapuje zahraniční literární sci-fi scénu. Před několika lety v ní již vyšel povídkový soubor jiného českého spisovatele tohoto žánru, Josefa Nesvadby. Největším kladem prvního vydání v ruštině je nepochybně skvělý překlad mladého bohemisty Sergeje Ušakova, který prokazuje dokonalou, přímo hodinářskou práci s ruským jazykem. Ten se v jeho překladu pozdvihuje k výšinám přímo turgeněvovským. To je zajisté, vzhledem k jeho mládí, světélko naděje v době, kdy náš mateřský jazyk, jazyk tolika světově proslulých literárních velikánů, prochází obdobím brutálně akcelerujícího úpadku.

Autor, český spisovatel Melchior Kotnowski, nám zde předkládá truchlivou vizi alternativní současnosti, která pro ruského čtenáře nebude právě nejsrozumitelnější. Detektivní příběh se odehrává ve fiktivní sjednocené frankofonní evropské republice, která, pod vlivem francouzského pokrokářství, ovládla tuto část světa svou vítěznou ideologií, založenou na pozitivismu a ateismu. Nosným tématem je zde svobodné zednářství, ono feudálně-buržoazní náboženství-nenáboženství, jehož pseudohumánní falešné cíle tak geniálním způsobem rozkryl náš veliký Tolstoj v románu Vojna a mír. O to je smutnější, že podle nám dostupných informací se v devadesátých letech minulého století znovu obnovila činnost tohoto bizarního a ruské duši tak cizího bratrstva i v naší zemi.

Jakkoli předstírá jistou světovost, autor se bohužel neubránil onomu knedlíkovému nacionalismu, který je v české společnosti stále živý ve vzpomínce na sovětskou bratrskou pomoc v roce 1968. Jeho vize Evropy jaksi s naším Ruskem nepočítá. Odsouvá je tam, kde je vždy chtěli vidět všichni ti takzvaní liberální západoevropští nacionalisté – na periferii, do hlubokého sněhu mrtvolné nehybnosti pravoslavné monarchie. Raněný medvěd, carské Rusko, je jen truchlivým statistou ve fresce autorem vytvořeného dramatu. Naše Rusko, které do pokladnice světové vědy a kultury přineslo…

Z recenze novinářky
Jeleny Tiomchiny
pro Echo Moskvy

Na své poslední služební cestě do New Yorku jsem si při návratu koupil na letišti JFK vámi vydaný detektivní román The Case of The Grand Master od Melchiora Kotnowski. Vždy si kupuji nějaké čtení do letadla, abych si zkrátil let domů do Aucklandu, a poslední dobou jsem si oblíbil Vámi vydávané detektivky. Vybral jsem si tuto knihu pro její inzerovaný zednářský obsah, měl jsem totiž a stále mám v rodině i mezi přáteli několik zednářů. V knize mne velmi překvapil popis zednářství, které pracovalo na principu ateismu a jehož členy byly i ženy. To bylo v zásadním rozporu s tím, co jsem se já dozvěděl od svých známých zednářů. Pak jsem ale o tomto tématu hovořil se svým švagrem, který je Francouz, a ten mi potvrdil, že ve Francii i jinde v Evropě skutečně existují zednářské skupiny, které netrvají na víře v Boha a přijímají i ženy. Pro mne je to naprosto překvapující informace, ale musím uznat, že autor pracuje s doložitelnou realitou.

Jsem technický inženýr a jsem zaměstnán jako provozní ředitel námořní dopravní společnosti New Zealand Streamlines. Proto mne při čtení zaujala autorova vize alternativní reality a technického zpoždění popisovaného světa v porovnání s naší realitou. Z knihy lze soudit, že stav technického rozvoje odpovídá tak druhé polovině 19. století v našem světě. Mým koníčkem je historie vývoje techniky a přečetl jsem již pěknou řádku knih na toto téma. Přijmu-li autorovu hypotézu dominance francouzského kulturně-civilizačního modelu, a tím zásadního potlačení dynamiky anglosaského modelu kapitalismu, dovedu si takovouto zpomalenou formu technického rozvoje představit.

Z anketního dopisu

pana Hirama Smitha

newyorskému vydavatelství

Sepekowski & Son

Panychida za zmizelého autora této knihy, jenž se stal obětí ztraceného mobilu

Vážený čtenáři, vážená a roztomilá čtenářko,

jelikož mi prozřetelnost přisoudila při vzniku této knihy biblickou roli truhláře Josefa, chápu se pera, abych napsal několik řádků o pohnuté historii její geneze.

Na jaře 2015 jsem byl svými bratry zvolen velikým mistrem Veliké Lóže České republiky. Tuto funkci jsem zastával po tři roční volební období. Svobodní zednáři považují své řádové členství za velmi důvěrné, a tak vlastně zvenčí nemáte moc šancí zjistit, kdo je zednářem. Když se stanete velmistrem, jste jedním z mála živých českých zednářů, které lze nalézt na internetu. A tak se sem tam na vás někdo obrátí. Tu paní redaktorka z časopisu, aby vyplnila mezery mezi reklamami rozhovorem na téma „odhalené zednářovo, pardon, zednářské pozadí“, tu vám pošle rozhořčený e-mail mašíbl, který zednářství považuje za satanistickou sektu, tu se někdo ozve se zájmem o vstup do řádu. Prostě jste tak trochu kontaktní osobou mezi vnějším světem a zednářstvím.

Pokud nebylo zjevné, že se jedná o psychiatrickou diagnózu, snažil jsem se s takovými lidmi komunikovat. Proto jsem neodmítl, když mne někdy v létě roku 2016 požádal o schůzku jakýsi pan Jan Novák. Možná se jmenoval trochu jinak, má paměť je velmi slabá, ale v každém případě to bylo takové to komoditní české jméno, které vidíte napsáno ve vzorech vyplnění úředních formulářů.

Po schodech do mé kanceláře v Opletalově ulici ztěžka vystoupal postarší, tak šedesátiletý muž, který si vypomáhal otlučenou hůlkou. Byl střední postavy a měl naprosto fádní obličej, rámovaný prořídlými šedivými vlasy. Navzdory prázdninovému vedru byl oblečen do tmavého, ne právě dokonale padnoucího obleku, bílé košile a kravaty nudného vzoru, která mi, nevím proč, připomněla oděvní styl stranických činovníků let osmdesátých.

Posadili jsme se do křesílek a já nalil vodu do sklenic. Nebyl mi sympatický. Byl takový, promiňte mi ten výraz, žvanivý. Možná jste se potkali s lidmi, kteří vám neustále sdělují, že vědí, co je za oponou. Takovými jakoby náznaky. Vrství větu za větou, ale sdělení žádné. Jejich svět je někde jinde, tam vedou všechny ty nitky, které ze skrytu pohybují všehomírem. Pane, však vy víte, že já vím. Vlastně jsem si kladl otázku, jestli je úplně normální. Namluvil toho hodně, mluvil česky a spisovně, ale když se teď snažím vzpomenout si na obsah jeho sdělení, mám v hlavě naprostou mlhu. Pak sáhl do veliké kožené aktovky, kterou měl s sebou, a podal mi tlustou složku v hnědé obálce.

„Napsal jsem román a byl bych rád, pokud byste se na něj podíval. Je totiž o zednářství. Zajímal by mne váš názor. Kdybyste chtěli, mohli byste to vydat.“

Souhlasil jsem, že to přečtu, jen abych ho už měl z krku.

„Dovolím si zavolat tak za čtrnáct dní, ano?“ řekl úlisně.

Vyžádal jsem si měsíc. Pak odešel.

Samozřejmě, že jsem na jeho román zapomněl. Když mi po měsíci zavolal, vymluvil jsem se na pracovní vytížení a slíbil, že si ho tentokrát určitě přečtu. Kdo byl někdy v mé kanceláři či doma v pracovně, ví, že jsem neskutečný nepořádník. Mezi časem jsem navršil další stohy papíru na všech úložných místech, a tak jsem hodnou chvíli kutal jako archeolog vrstvami dokumentů, než jsem našel obálku s románem. Vzal jsem si jej na víkend na chalupu a dal se do čtení. Ten člověk byl grafoman. Bylo to dlouhé, rozvláčné, dějové linie se všelijak mísily, ztrácel jsem se v tom, kdo je kdo. Zkrátka, přečetl jsem asi třicet stránek a nechal toho.

Vyprávěl jsem o svém zážitku v lóži a jeden z bratří, literárně činný, vyjádřil přání si onen román přečíst. Něco jej na něm, nevím proč, upoutalo a navrhnul, že by jej výrazně proklestil a učinil čitelnějším. Souhlasil jsem s nadšením, aspoň budu moci prokázat jeho autorovi, že jsem se na něj nevykašlal. Po čtvrt roce mi onen bratr poslal elektronický text, který je vám v této knize předkládán. Přečetl jsem ho a shledal jej poměrně zábavným plážovým čtením. Jakkoli je patrno, že místy nese stopy editorova odpárávání a sešívání textu.

Ten člověk se mi už nikdy neozval. Jeho číslo jsem neměl v mobilu uloženo, dohledal bych je ale přes esemes, mobil jsem však mezitím ztratil cestou z bujaré svatební veselice svého známého právníka. Protože mi přišlo škoda, abyste byli na mořské pláži ochuzeni o toto bizarní dílko, rozhodl jsem se je vydat. Jeho editor, a tím vlastně tak trochu spoluautor, zmíněný bratr, se mezičasem stal laickým členem jistého církevního řádu a požádal mne, abych jeho identitu nikdy a za žádných okolností neprozradil. Ostatně nedávno jsem zaregistroval, že má i politické ambice v jedné pravolevé straně s rychle rostoucí popularitou, a tudíž má ty nejlepší důvody pro své utajení.

Předpokládám, že se mi autor této knihy, který se v rukopise skryl za pseudonym Melchior Kotnowski, ozve a já mu budu moci předložit k úhradě výslednou ztrátu tohoto vydavatelského dobrodružství. Neboť jeho je autorská sláva, stejně jako finanční výsledek tohoto podniku.

Tedy, milý čtenáři, odlož svého oblíbeného Dana Browna, chop se Melchiora Kotnowského, čti rychle a jedním dechem a užívej letního slunce. A dodávám: nezapomeň na pitný režim…

Pavel E. J. Gergel

Mrtvola

Kočár sjel z prudkého kopce k úzkému kamennému mostu, kde jej zastavil hlídkující četník. Vrchní komisař Bárta vystoupil, nasadil si klobouk a přitáhl límec kabátu ke krku. Mžilo. Za mostem stoupala vzhůru dlážděná cesta, obklopená kamennými a hrázděnými domky, stoupala prudce až na obzor kopce, kde drúze domů dominovaly siluety barokního kostela a stylově poněkud neurčitého zámku. Celý ten kopec s miniaturním městečkem působí trochu jako rozhrabané mraveniště, pomyslel si Bárta a bezmyšlenkovitě sáhl do kapsy pro nedokouřenou dýmku. Četník, který kočár zastavil, mu krátce zasalutoval.

„Strážmistr Richter z místní stanice, občane vrchní komisaři. Prosím následujte mne, je to tak deset minut pěšky, zajet kočárem se tam nedá,“ vyštěkl komisně evropštinou se silným německým přízvukem.

Před vjezdem na most se tyčilo pískovcové torzo jakéhosi svatého, jehož kamenné boty čouhaly ze sutany vroubené krajkovým ornamentem. Více z původní sochy nebylo patrno, postava končila v úrovni kolen. Z vrcholu torza vycházela asi metrová tyč, která končila z plechu vystřiženou frygickou čapkou, kolorovanou jasně rudou barvou a ozdobenou částečně plastickým reliéfem trikolory. Barva byla zachovalá, ale místy násilně otlučená, někdo si zřejmě vybral symbol svobody za cíl svého vandalství či protestu proti poměrům. Asi to byl původně Jan Nepomucký, co taky jiného tady u mostu, pomyslel si Bárta a mlčky pokývl strážmistrovi Richterovi, aby jej odvedl na místo činu.

„Půjdeme lesem a už se připozdívá,“ řekl strážmistr a zapálil lampu. „Prosím za mnou, občane vrchní komisaři,“ dodal s nádechem servility, alespoň to tak Bártovi vyznělo.

Lampa se pohnula a vyrazila kupředu, vlastně nejprve několik kroků zpátky po silnici, odkud přijeli, a pak se spolu se strážmistrem zanořila do lesa. Bárta, poté, co rozdýmal svou dýmku, vyrazil za světlem. „Cherchons la lumièèère,“ nápěv této písně v evropštině bůhvíproč zavibroval v inspektorových paměťovodech, „cherchons la lumiiièèèèèère,“ aby jej vzápětí vystřídala dětská říkanka: „Un deux trois, je vais dans le bois, quatre cinque six, cuellir les cerises.“ Sbírat třešně, páni, to je ale pitomost, pomyslel si Bárta v souvislosti s očekávanou řezničinou, ke které právě klopýtal za lampou po úzké pěšince, vyšlapané do prudkého lesnatého svahu. Dole, pár metrů pod stezkou, tekla říčka, která oddělovala tento břeh od staveb, jimiž na břehu druhém dávalo vědět o své existenci zadumané městečko, teď právě rozsvěcující svá večerní světla. Budiž světlo, pomyslel si Bárta. Strážmistr kráčel mlčenlivě před ním a snažil se vysoko nesenou lampou co možná nejlépe osvětlit cestu před nimi. Vrchní komisař mlčky udržoval oheň ve své dýmce a strážmistr si netroufl svou iniciativou odstartovat konverzaci. Vykračoval rozvážně vpřed a co chvíli si přendával lampu z jedné unavené ruky do druhé.

Bárta si vlastně ani nevšiml, jak dlouho šli, když strážmistr Richter odstrčil vrzavá vrátka v plaňkovém plotě, obkličujícím domek, který náhle zasvítil mezi nimi a řekou, a hlasitě zakašlal. Dveře domku se otevřely a objevila se lampa osvětlující tvář osoby, která ji držela. Bárta si s překvapením uvědomil, že ji zná. Byl to Král, jeho spolužák z Lyonské republikánské bezpečnostní akademie. Ta dvě desetiletí od studií mu sice výrazně přidala na buclatosti v obličeji a ubrala vlasů, ale poznal jej naprosto jistě. Jak se Bárta přiblížil ke dveřím, poznal jej i Král. Chvíli na sebe trochu rozpačitě hleděli a oba přemýšleli, jak se pozdravit před třetí osobou. Podali si trochu prkenně ruku, jen tak po občansku.

„Vítám tě u nás, Maximiliáne,“ řekl suše Král, evropsky, aby podtrhl oficiálnost jejich komunikace, „pojď se na to podívat,“ a máchl lampou směrem dovnitř. „Vlastně by sis možná měl dát nejprve loka na kuráž, je to síla,“ řekl tentokrát česky a sáhl do kabátu pro placatku.

„No tak, něco jsme už spolu viděli,“ odpověděl Bárta ve zjevné narážce na jejich společnou službu při potlačování skandinávské kontrarevoluce.

„To je fakt,“ dal mu zapravdu Král, „tak jdeme na to.“

Prošli temnou chodbou a vstoupili do místnosti osvětlené svíčkou, postavenou na stole pod zavěšenou skleněnou koulí naplněnou vodou. V místnosti stáli další dva lidé, podle uniforem členové republikánské bezpečnosti. V rohu na gauči ležel mrtvý člověk, či spíše beztvaré zbytky toho, co bylo kdysi člověkem. Jako by strávil hodinu pod bucharem, pomyslel si Bárta a rozhlédl se kolem sebe. Venkovský stůl, u něj šest židlí, sto let starý příborník, poněkud nahnutá litinová kamna, na stěnách barvotisky z Epinalu s tematikou Veliké revoluce, text Deklarace práv člověka, vše v zaprášených a otlučených rámech. Běžná výzdoba obydlí občana Evropské ateistické republiky. Gauč s mrtvolou byl prosáklý krví, která byla i na podlaze kolem. Tam byla ale krev záměrně rozmazána hadrem tak, aby nebyly patrné žádné stopy bot, a to i v předsíni a přes práh až do trávy, kam byl hadr odhozen.

„Jak dlouho je mrtev?“ zeptal se okolostojících Bárta.

„Asi tři až čtyři dny, objevili jsme ho včera ráno a už byl naprosto ztuhlý,“ odpověděl jeden z mužů v uniformě bezpečnosti.

Král vyvedl Bártu na chodbu: „Víš?“

„Vím, proto mě povolali z Prahy, varovali mě. Je to Pierre Duvillard, bývalý Velký mistr GODE (Grand Orient de l’Europe). To je průser, megaprůser…,“ odvětil Bárta a vrátil se do místnosti.

Tělo už dávalo o své přítomnosti naléhavě vědět nasládlým pachem, který pomalu naplňoval místnost. Vlastně tak dlouho čekali jen kvůli Bártovi, aby zhlédl situaci na místě.

„Jestli máte všechno zakresleno a sejmuty otisky, můžete jej odnést,“ řekl zdánlivě nezúčastněným hlasem Bárta, vyšel před dům, nacpal si trochu tabáku do vyhaslé dýmky a chvějícíma se rukama si ji natřikrát zapálil.

Proč zrovna já dostal na starost smrt takovýho hlavouna? To smrdí pěkným průšvihem, pomyslel si a večerní chlad mu proběhl po zádech.

Setkání dvou spolužáků

V hostinci U stromu svobody seděli v pozdním večeru Bárta s Králem skloněni nad lahví vína. Litinová kamna jim sálala své teplo do tváře a z výšin nad výčepním pultem se na ně mračila nestárnoucí podobizna prezidenta Výboru pro veřejné evropské blaho. Pod ní visely menší a nezřetelné portréty, zřejmě místní mučedníci Evropské revoluce, pomyslel si Bárta. Naši hrdinové, sráči mramoru, neměl bych to s tím pitím přehánět. Doba je zlá, ještě něco v opilosti plácnu… Podíval se na Krále. Četná kila navíc, posbíraná sedavou policejní prací, a úprk vlasů z čela směrem vzad spolu s jeho lehce přihrbenou postavou mu dodávaly vzhled venkovského strejce. Páni, ten zestárl a ztuctověl. V Lyonu byl mezi nejlepšími, a teď tady kotví v tomhle zapadákově. Pro absolutní blbost… Někdo tehdy přepsal na Králově šatní skříňce jmenovku na ROI, a už to jelo. Vedení akademie tak zjistilo, co vlastně KRÁL v evropštině znamená, a nešťastník se vezl. Proč se občan student Král nepřejmenuje? Copak student elitní republikánské akademie může popuzovat republikánský vkus tak reakčním příjmením? A už z toho bylo drama. Nakonec to dopadlo relativně dobře, dohledal se jakýsi vzdálený prapředek, lajtnant Joseph Maria Kral, který byl v rakouských sborech při ruském tažení v roce 1812 a šťastně se nevrátil, zmrznuv či sežrán Rusy nebo medvědy. Takže taky tak trochu hrdina revoluce, a jako že to jméno se drží v rodině právě kvůli onomu herojovi. Král měl skvělé studijní výsledky, tak to ustál, ale do spisů mu přece jenom fleklo. Přísahal, že pro Republiku udělá vše, i život položí, a zatím se ani neobtěžoval změnit si své reakční jméno. To, občané, zavání křivopřísežnictvím… S takovým škraloupem se v Paříži nebo Vídni neuchytíš…

„Rád tě vidím, bratře,“ mrknul vesele Bárta svýma ocelově šedýma očima a dolil sklenky. Na rozdíl od Krále měl dobře rozjetou kariéru a byl pořád ještě ve formě. Jeho robustní vyšší postava sice také absorbovala nějaké to kilo navíc, ale prozatím ještě bez zjevné patrnosti. Zlatavá kštice stále držela pevně na svém místě, vyvažována krátce zastřiženým knírem.

„Nápodobně,“ odvětil Král.

„Co jste zjistili?“

„Našli jsme u něj papíry, jeho dokumenty občanské i řádové, pár dopisů, to už asi víš, to jsme drátografovali do Vídně, proto tě asi poslali. Předtím jej tady nikdo neviděl, aspoň co jsme zatím ověřovali. Jak byl zřízený, to sis prohlédl. Stalo se to na místě, podle množství krve kolem. Tělo je rozmlácené kladivem nebo palicí, vizuální identifikace je myslím nemožná. Hlava je rozbitá s obzvláštní důkladností, ale nějaké otisky prstů z toho vykřešeme. Doufám, že v Paříži v kartotéce mají otisky i takovýchhle,“ Král chtěl asi říct něco peprnějšího, ale dostal to pod kontrolu, „vysoce postavených občanů.“

„Takže, jak jsi řekl, začneme otisky. Jestli na něm někdo takhle zapracoval, nemůžeme vyloučit, že to třeba ani vůbec není on. V tomhle stavu ho v Paříži nepozná už nikdy nikdo. Musíme začít s vyloučením varianty falešné identity, ať víme, co máme před sebou.“

Král si loknul a potáhl z viržinka.

„Kolik mu bylo?“

„Podle dokumentů dvaasedmdesát.“

„Vzpomínám si, jak byl v Lyonu na výročí Veliké revoluce. To mu bylo o pěkných pár let míň. Moc jsem toho neviděl, hromadu chlápků se šerpami, odhalení Robespierrova pomníku, hymna a pak řečnil k nám davům. Nic zvláštního. Večer byl u nás v lóži, museli jsme to dopředu nacvičovat. Bombastická uvítací ceremonie, sedl vedle našeho vénérabla a za chvíli koukám, že má půlnoc.“

„Taky si to pamatuju. Měl jsem ten večer referát, vybrali mě, naše nadějné řádové mládí, a byl jsem z toho celý trémou pos… až za ušima. Brzo potom vypukla ta má královská záležitost a div že mě nevylili. Ze školy i z řádu. A bylo po premiantovi.“

Král si dolil a zadíval se na portrét státníka. Po jeho bledé tváři proběhl sotva znatelný úšklebek, nebo se to tak aspoň Bártovi zdálo.

„No a co jinak? Máš rodinu?“ změnil Bárta téma rozhovoru, vida že Královi vlhnou oči.

„Ne, nějak jsem ještě nepotkal tu pravou. Co ty?“

„Rodinu mám, ale jestli jsem potkal tu pravou, to si nejsem tak jistý,“ pokusil se Bárta o odlehčení konverzace. „Z jiného soudku. Pracuješ pořád na kameni?“

„No, že bych nějak drasticky pracoval, to se říct nedá, ale když můžu, docházím. Mimochodem, zítra máme práci, můžeš se přijít podívat. Dali jsme to na středy, abychom se mohli ve čtvrtek ráno pořádně vyspat. Úžasná věc, tyhle volné čtvrtky, vzpomínám, jak se za mého dětství ještě jelo durch. Přijdeš?“

„Když mi půjčíš regálie, docela rád.“

„Rituál je v evropštině, ale jinak mluvíme německy, česky tady umí málokdo.“

Na stole se objevila další láhev a začalo vzpomínání na společná studia. S půlnocí dovrávoral vrchní komisař Bárta do podkrovního pokojíku onoho hostince a s jednou nohou uzemněnou k podlaze, jak jest dobrým opileckým zvykem, upadl do říše snů. Zdálo se mu o zkoušce ze zatýkání, kterou se mu ve snu opakovaně nedařilo složit.

Hlášení

Probuzení nebylo nejpříjemnější. Asi jsme to včera trochu přepískli, pomyslel si vrchní komisař Bárta, tedy alespoň do té míry, jak byl v té chvíli schopen myslet. Nasnídal se v prázdném sále hostince mezi obrácenými židlemi poskládanými na stolech. Při odchodu mu hostinský podržel dveře. Zřejmě už ví, co jsem zač, dovodil Bárta a odhodlaně vyrazil do strmého kopce směrem k siluetě bývalého kostela, v jehož blízkosti se měla nacházet strážnice. Městečko bylo téměř prázdné. Stoupáním se Bártovi zrychlil tep, což vedlo k prokrvení hlavy a výraznému zvýšení kocovinového pulzování bolesti, kroužící hlavou a hledající optimální místo ke své konečné lokalizaci. Oněch pár set metrů ke strážnici jej stálo překvapivě hodně úsilí. Konečně uviděl napravo od kostela budovu bývalé barokní fary, na které visela vlajka Evropské ateistické republiky a modrá cedule u vchodu rámovaná trikolorou oznamující kolemjdoucím, že zde sídlí republikánská bezpečnost městečka Héberstadt.

Bárta otevřel dveře a vstoupil dovnitř. Ocitl se v jakési vstupní hale, které dominoval stůl službu konajícího strážmistra. Ačkoli měla místnost dvě velká okna, bylo v ní poměrně šero. Strážmistr se kvapně zvedl, tak kvapně, že převrátivší se židle hlučně přistála na vydlážděné podlaze, a zaujal předpisový postoj s až komicky přemrštěnou oficialitou.

„Vrchní komisař Bárta?“

„Ano.“

„Pojďte prosím dál, občane vrchní komisaři, komisař Král vás očekává.“

Bárta se rozhlédl po místnosti. Po stěnách byly připevněny panely s texty a obrázky. Popošel k nejbližšímu. Obrázky doprovázené textem ukazovaly popravu partyzánů odbojové skupiny Wolffreiheit v roce 1827. V doprovodném textu stálo, že zradou místních církevních kruhů padlo jedenáct příslušníků Wolffreiheit do léčky rakouského císařského komanda a po měsíci výslechů a mučení v Praze bylo devět partyzánů, kteří přežili mučení, dopraveno zpět do městečka a popraveno oběšením na Dolním náměstí. Všech jedenáct bylo u příležitosti stého výročí Evropské revoluce posmrtně vyznamenáno Řádem svobody 2. a 3. stupně. Na kolorovaném obrázku viselo všech devět hrdinů spořádaně na gigantické šibenici, pod kterou byly zobrazeny radující se karikatury tehdejší místní nobility s farářem v čele. No prosím, místní revoluční tradice, řekl si Bárta. Tak to má být. Vedlejší panel byl naopak zjevně dílem centrálního Výboru pro propagandu a Bárta ho znal i z jiných podobných instalací. Upozorňoval na zvrhlost zrušeného kněžského stavu, což dokládal peprnými obrázky, velmi explicitně demonstrujícími různé formy sexuálních deliktů kléru. Ilustrátor si svou úlohu skutečně vychutnal. Vedlejší panel, také z centrální dílny, vysvětloval vědeckost ateismu a odsuzoval náboženské přežitky. Standard, nic z místní kreativity, pomyslel si jedovatě Bárta a vykročil za strážmistrem směrem ke Králově kanceláři.