Děkuji všem mým blízkým za to, že jsou.

text © Kateřina Mašatová, 2017

ilustrace © Jana Kubásková, 2017

Smaragdový den

moře chladí, stoupá po kotníky,

smaragd nalezen

mezi kraby poustevníky.

Královna je zrozená

z bílé mořské pěny,

do červánků oděná

předpovídá změny.

Kámen sluncem prozářený,

do prstenu zasazený

na památku princezen,

když promění se v ženy.

Mlčení

Zarůstám mlčením,

jak úvoz maliníkem.

Mám strach, že k sobě

neproniknem.

Snášíš se do ticha,

jak soumrak do údolí,

škrábance z maliní,

v něm ale nepřebolí.

Někdo mi spálil pravou botu.

Jen tak, pro legraci,

ji do ohně hodil.

Ne že by shořela úplně celá,

jenom se scvrkla,

je pokroucená,

už se v ní chodit nedá.

Teď sedím u cesty – hromádka neštěstí,

přemýšlím, jak dál jít.

Na dohled už byla

studna starobylá –

- jen nabrat živou vodu a pít.

Teď měla bych snad bosá,

či napůl obutá

jít hledat smysl života?!

Tak sedím u cesty – hromádka neštěstí

a zatím nevím.

Z velkých plánů

zbyli malý lidi.

Malý lidi vydělávaj velký prachy

na ještě menších lidech.

Velký lidi se hned tak neuvidí.

Do metra, z metra

Hynek, Vilém, Jarmila

i Petra.

Pouliční lampa zhasíná,

hned se zase rozsvěcuje,

vichr stromem kolíbá

do větví mu pokřikuje.

Kolemjdoucím rozcuchává

učesané myšlenky

na zapřené milence a milenky.

Nádoba zrodu

Nádoba zrodu je-li rozbitá,

forma poškozena – smysl klopýtá,

kamkoliv vykročíš – cesta mizí.

Do meziprostoru vystřelen,

žádáš o bezčasí.

Chytit se můžeš jen

mraků útěchy.

Hladina tůně

se rozhoupala

jak se jí němě

dotkla ryba ploutví.

A s ní

i odraz v ní

se rozkolísal.

Po chvíli se

zase ustaluje,

už vidím bledá očka hvězd,

černou siluetu olše,

jak se nad ní

tiše sklání

a rákosí

zpola do vody ponořené.

Jen sebe nevidím,

jen sebe ne…

Splývám s temnotou a tichem noci.

Table of Contents

Masatova_basnicky_e_book_06