Děkuji všem mým blízkým za to, že jsou.

text © Kateřina Mašatová, 2017
ilustrace © Jana Kubásková, 2017

Smaragdový den
moře chladí, stoupá po kotníky,
smaragd nalezen
mezi kraby poustevníky.

Královna je zrozená
z bílé mořské pěny,
do červánků oděná
předpovídá změny.

Kámen sluncem prozářený,
do prstenu zasazený
na památku princezen,
když promění se v ženy.

Mlčení

Zarůstám mlčením,
jak úvoz maliníkem.
Mám strach, že k sobě
neproniknem.

Snášíš se do ticha,
jak soumrak do údolí,
škrábance z maliní,
v něm ale nepřebolí.

Někdo mi spálil pravou botu.
Jen tak, pro legraci,
ji do ohně hodil.

Ne že by shořela úplně celá,
jenom se scvrkla,
je pokroucená,
už se v ní chodit nedá.

Teď sedím u cesty – hromádka neštěstí,
přemýšlím, jak dál jít.
Na dohled už byla
studna starobylá –
- jen nabrat živou vodu a pít.
Teď měla bych snad bosá,
či napůl obutá
jít hledat smysl života?!
Tak sedím u cesty – hromádka neštěstí
a zatím nevím.

Z velkých plánů
zbyli malý lidi.
Malý lidi vydělávaj velký prachy
na ještě menších lidech.
Velký lidi se hned tak neuvidí.

Do metra, z metra
Hynek, Vilém, Jarmila
i Petra.

Pouliční lampa zhasíná,
hned se zase rozsvěcuje,
vichr stromem kolíbá
do větví mu pokřikuje.
Kolemjdoucím rozcuchává
učesané myšlenky
na zapřené milence a milenky.

Nádoba zrodu

Nádoba zrodu je-li rozbitá,
forma poškozena – smysl klopýtá,
kamkoliv vykročíš – cesta mizí.

Do meziprostoru vystřelen,
žádáš o bezčasí.
Chytit se můžeš jen
mraků útěchy.

Hladina tůně
se rozhoupala
jak se jí němě
dotkla ryba ploutví.
A s ní
i odraz v ní
se rozkolísal.
Po chvíli se
zase ustaluje,
už vidím bledá očka hvězd,
černou siluetu olše,
jak se nad ní
tiše sklání
a rákosí
zpola do vody ponořené.
Jen sebe nevidím,
jen sebe ne…
Splývám s temnotou a tichem noci.