Jak přežít (v) manželství
a zachovat si zdravý ženský rozum

povídky

ke kávě

II.

Hana Hrabáková

text © Hana Hrabáková, 2016

cover © Kameel Machart, 2016

ISBN: 978-80-87938-44-7

Úvod

Tuto knížku bych chtěla věnovat vám všem, kteří jste přišli na křest mé prvotiny. Velice si vážím toho, že jste obětovali sobotní podvečer, který jste mohli strávit na chatě, s rodinou, s vnoučaty, někteří jste chtěli malovat obývák a přesto jste si udělali čas a přišli mě podpořit, prostě měla jsem velikou radost, že jste se kvůli mně vypravili nejen vy z Berouna, Králova Dvora, Hýskova, Žloukovic, Lounína, Tmaně, Loděnic, Zadní Třebaně, ale i z Prahy, od Pardubic a z Bavorska.
Všem moc děkuji.

A taky děkuji mé mamince, která mi od začátku držela palce.

Hana Hrabáková

1.

Veselé Vánoce

Když se řekne Vánoce, vybaví se mi spousta příhod spojených s těmito svátky. A spousta sněhu. Dětství prožité v Popovicích, kde jsme se sestrou Bohunkou a ostatními dětmi sáňkovaly a bruslily na Litavce. Vzpomínám si, jak jsem jezdila s maminkou na saních z velkého kopce a dole jsme se měly trefit na můstek přes strouhu. Vždy jsem se bála, že se netrefíme. A vždy jsme se trefily…

Na Štědrý den nás děti vyfasovali tatínkové. Náš taťka se mnou a s Bohunkou šel za strejdou Ludvíkem, kde bydleli naši kamarádi Péťa a Ludvík. Tátové nás posadili na stůl, na botičky nám přišroubovali brusle šlajfky, odnesli nás přes zasněženou zahradu až na řeku a všichni jsme si užívali radovánek, zatímco maminky doma vše připravovaly. Ježíška jsme pokaždé prošvihli. Nikdy jsme ho ani nezahlédli, dárky nám nechával pod stromečkem a byl fuč.

Pak se mi vybaví moje první novomanželské Vánoce, kdy jsem jako zběsilá a v euforii nakoupila plno ozdob a vánočních dekoračních nutností, vyčerpala rodinný rozpočet na měsíc prosinec a manžel dodnes s chutí vypráví, jak se stromeček prohýbal pod spoustou ozdob, ale na jídlo už nám nezbylo. Hlady prý šilhal ještě na Tři krále.

Pak už jsme trávili Vánoce s naším synem a ty byly vždy úžasné.

Ne tak úžasné je měl ale syn Hely ( Hela je má dlouholetá kamarádka a kolegyně. Občas si myslím, že by byla šťastná někde na pustém ostrově – tam by totiž nemusela neustále hledat brýle, klíče ani mobil…). Jednou na Štědrý den dostali od kamarádů strejdů stromek. Tedy spíš strom. Chlapi ho svázali, aby se s ním lépe manipulovalo a snažili se ho dostat po schodišti až do čtvrtého patra paneláku. Už na chodbě budili rozruch, když se nemohli vytočit a občas sousedům shodili kytku, botník či obrázek ze zdi.

Konečně dorazili do čtvrtého patra, zazvonili a se slovy: „Neseme vám ten stromeček“ se začali potácet chodbou až do obýváku, kde už bylo vše nádherně vyzdobené, stoly se prohýbaly pod různými dobrotami, děti dychtivě čekaly na překvapení, našňořené babičky a dědové zářili štěstím.

Rodinnou pohodu pokazilo jedno jediné přeříznutí provázku. Větve stromu se naráz uvolnily, smetly všechny ty dobroty ze stolu, chlebíčky a cukroví letěly vzduchem, ze zdí padaly obrazy, několik kytek a knížek se k zemi poroučelo i s poličkami, děti přelétly přes celou místnost až k oknu, kde se krčili dva vystrašení dědové a dvě naježené tchýně. Nikdo se nemohl ani hnout. Větve je uvěznily.

Jak to nakonec dopadlo, to už se nevypráví.

Veselé Vánoce to ale byly. Pro nás, nezúčastněné...

2.

S Helou za kulturou

Kolem Vánoc také docela často jezdívám do Prahy za kulturou. Kdysi jsem dostala od berounské „mamutí“ cestovky, pro kterou pořádám zájezdy, pozvánku do divadla s rautem před představení i po něm. Potřebovala jsem jen řidiče, kterého zároveň baví divadlo.

Vzpomněla jsem si na Helu.

To jsem ale netušila, že netrefí do Prahy.

Navigovala jsem jí, i potmě jsme našly Butovice a přes její výhrady, kdy brázdila místní komunikaci z pruhu do pruhu, jsme se trefily na parkoviště u metra. Tam jsme ale nevěděly, co si počít s automatem, tak jsme se zeptaly spícího dědy v budce, který nám - velice neochotně - poradil.

Z Karláku mě Hela vedla svými zkratkami k divadlu, o kterém nevěděla, kde se nachází. Já věděla, kde se přibližně nachází, ale moc důvěry jsem nedostala. Tak jsme se alespoň prošly…

Představení i raut jsme si náležitě užily.

Cestou zpět v metru nám, mně i ostatním cestujícím, Hela vyprávěla své celoživotní zážitky z metra. Opravdu vtipné příběhy!

Zapovídaly jsme se tak, že jsme v Butovicích vystoupily opačným východem, ale Heluš tvrdila, že to tam poznává, že jdeme určitě dobře a zase mě vedla jakousi temnou zkratkou…

Nakonec jsme se vrátily zpět do metra a dostaly se tak k našemu parkovišti. Hela měla chuť vyprávět a živě mi sdělovala, co se jí zase povedlo za veselé kousky a smály jsme se na celou noční Prahu.

A zase začal boj s automatem. Ať jsme dělaly, co dělaly, dvacka nám do automatu strčit nešla. Nešla strčit ani do toho druhého. Vyměnily jsme dvacku za jinou a nakonec se nám dílo podařilo. Vypadly nám dva lístky.

Přijely jsme k závoře. Hela nestáhla okénko, ale chtěla otevřít dveře a málem porazila turniket. To už jsme se fakt mlátily smíchy a Hela se mě ptala, jestli nevím, proč to udělala.

Ani na jeden lístek nám to závoru neotevřelo a Hela poznamenala: „Jestli to nebude tím, že se moc smějeme…“

Po chvilce zablokování výjezdu se k nám došoural dosud spící děda z budky a se slovy: „To jste zase vy dvě?“ nevěřícně kroutil hlavou, řekl, že tyhle lístky tam cpát nemůžeme. Že musíme otevřít závoru tím původním, který už Hela jako nepotřebný dávno zmuchlala. Obratně vysypala obsah kabelky, našla tu zmuchlaninu, vyžehlila na koleni a podala udivenému dědouškovi. Ten nám provedl úkon, aby se zvedla závora a my se vysvobodily. Na co nám vypadly ty dva lístky – netušíme.

Při zpáteční cestě mi Hela opět nemínila důvěřovat a chtěla odbočovat do úplně jiných uliček. Líbily se jí všechny a všechny jí byly povědomé. Nakonec ji přesvědčil nápis „Plzeň“ a strhla volant doleva.

Po dálnici to prala stočtyřicítkou, vůbec nevím, zda při předjíždění koukala do zpětného zrcátka, stále mi se smíchem vyprávěla své zážitky, kdy a kde bourala, protože špatně vidí a vlastně ani neví, kudy vede silnice. Já jsem se jen mlčky modlila, že kdyby „něco“, ať je to natvrdo, nechtěla bych zůstat na vozíku. Byla jsem s tím celkem smířená a v duchu jsem se uklidňovala, že odžitou už mám většinu svého života.

V Berouně si Hela všimla, že nedýchám a rozesmátá se mě zeptala, jestli se s ní náhodou nebojím. Chtěla jsem odpovědět, že jsem to ani nestihla, ale selhal mi hlas.

Doma jsem ty čerstvé zážitky chtěla vyprávět manželovi, ale ten se rozchechtal, už když jsem mu řekla, že jsem jela s Helou autem do Prahy...

3.

Rotoped

Nikdy jsem nebyla v posilovně. Jenom jsem jí párkrát procházela, když si moje kadeřnice zřídila salónek na konci tělocvičny, do kterého se muselo projít přes místnost plnou strojů a přístrojů. Vždy mi bylo trapně, když jsem si v lodičkách kráčela užívat zkrášlovací proces a překračovala a kličkovala jsem mezi těmi ufuněnými osobami, které se tam různě povalovaly, hekaly a pravděpodobně to dělaly dobrovolně.

Nikdy jsem nejezdila na rotopedu, i když jsem po něm podvědomě toužila. Ale kolo je kolo. Jedete a vidíte. Když byl syn malý, dokonce jsme s manželem a ještě dvěma rodinami uskutečnili týdenní dovolenou na kolech.

Tehdy to znamenalo vézt s sebou kromě oblečení, stanu a spacáků také vařič a základní potraviny. S těmi plně naloženými bicykly jsme týden putovali po středních Čechách a byla to fakt nádherná dovolená. Každý večer jsme rozložili mapu a určili si trasu na další den tak, abychom stanovali vždy u nějakého rybníka nebo řeky. Přes Berounku a Vltavu jsme za pár dnů dojeli na Sázavu a obloukem se vraceli další čtyři dny opět přes Vltavu zpět. Počasí nám přálo, bylo to krásné a ráda na to vzpomínám.