........Jak přežít dětství

Dětství je období, které člověka ovlivní ma celý život. Já jsem měla krásné dětství a proto mám krásný celý život…

Dětství jsem prožila na Křižatkách, na Nežárce, v Příbrami a v Popovicích, kam jsem se vracela i během let studijních. Litavka a popovické rybníky jsou mé nejranější dětství. Tam jsme si užívali s ostatními dětmi a jejich rodiči a vzpomínky mám spojené převážně se zimou plnou sněhu, společným sáňkováním a bruslením, kdy se scházela celá vesnice a bývalo veselo. Z té doby mám i spoustu fotografií.

Skupinka třiceti dětí a kolem dokola sníh.

Na Křižatkách jsme měli babičku i dědu a chvíle volna jsme trávily se sestrou na statku, kde babička s dědou chovali snad úplně všechna hospodářská zvířata, co existují. Od slepic přes husy, králíky, kůzlata, prasata, krávy až ke koním. Taky jsme tam měli stodolu plnou nutrií. Na chov.

Děda často zapřahal za koně žebřiňák, hodil tam nás, čtyři vnoučata a jeli jsme na naše louky, kde jsme trávili celé dny. Když byl žebřiňák plně naložený senem, opět nás, vnoučata, děda jedno po druhém naházel nahoru a jeli jsme domů.

Krásné dětství.

Celé dny jsme lítaly všechny děti po okolních lesích a loukách a tajně lezly po skalách na Kotýzu a na Koukolovce, kam jsme samozřejmě nesměly, stejně tak jsme se chodily na tajnačku koupat do Popovic, kam jsme taky tehdy měly zákaz. Starší parta mohla, my malí ne. Ale nikdo to nezjistil.

Občas jsme se sestrou trávily prázdninové chvíle u babičky a strejdy Vendy v Příbrami, přímo pod Svatou Horou. Tam však byla pravidla přísnější. Babička nás samotné nikam nepouštěla. Chodili jsme stále do města a na vycházky. Vždy nás nasoukala do bílých punčocháčů, šatiček, lakovek a na hlavu připlácla rádiovku…

Hana Hrabáková

1.

Victoria Regia

Nedávno jsme se sestrou u kávičky zavzpomínaly na Příbram a hodně jsme se nasmály.

„Pamatuješ, jak jsme šli tenkrát na keksíky na návštěvu k těm bohatým lidem a tys tam udělala skoro mezinárodní ostudu?“ připomněla mi Bohunka příhodu a skoro škodolibě se řehtala.

„Jasně. Na to se nedá zapomenout…“ mávla jsem rukou nad dávno zapomenutým příběhem.

„Nejen, že ses dvakrát přilepila na čerstvě natřený plot, ale…“ smála se mi dál sestra.

Ano. Tehdy se babička se strejdou Vendou, když nás zase jednou hlídali, rozhodli, že nás, holčičky, ukážou svým známým. A už to jelo: bílé punčošky, blůzička, sukýnka, mašle a rádiovka.

Před právě natřenými vrátky nás sice varovali, ale asi jsem nedávala pozor a na tu čerstvou zelenou barvu jsem se přilepila svou krásně bílou halenkou. Babička mě tedy převlékla a šli jsme na druhý pokus.

„No, a ty sis na ty vrátka aspoň šáhla a měla jsi pak zelený pacičky ještě večer…“ culila se sestra.

To je pravda. Nově oblečená jsem vyrazila a na vrátka úplně zapomněla.

„To už se babička netvářila moc příjemně, jen mě utřela kapesníkem a vystrčila na chodník, abych se zase neumazala…“

„Chtěla se pochlubit nastrojenými holčičkami a místo toho na návštěvu přivedla - umazaný trdlo!“ popichovala mě sestra.

„No a my jsme tam pak snědly všechny ty nevzhledné keksíky, ládovaly jsme se jako divé, popíjely čaj z nějakého šíleně drahého servisu a babička se bála, abychom ho nerozbily. Ta paní asi šíleně trpěla a nás to tam šíleně nebavilo.“

„Ta paní trpěla, protože neměla děti a žila obklopena jen samým luxusem, byla studená, jak psí čumák…“

„A když jsme sežraly všechny ty keksíky, zavedli nás do soukromé botanické zahrady, kde bylo to nádherné jezírko a ta paní nám dala přednášku o všech těch nádherných květinách, mluvila latinsky…“

„A když všichni obdivovali nějaký hodně vzácný květ, ty sis vyhrnula rukávy a v nestřeženém okamžiku jsi ponořila ruku až po ramena do jezírka, chňapla jsi po něm a…“ sestra nedořekla a rozesmála se.

„Ale neutrhla jsem ho! Nešlo to!“ bránila jsem se. „Málem jsem do toho jezírka spadla, ale ta kytička fakt nešla utrhnout!“

Opravdu. Málem jsem tehdy utrhla vzácnou Viktoriu Regiu, která právě vykvetla a na kterou se chodili dívat všichni Příbramáci i lidé z širokého dalekého okolí.

„Ještěže to babička zjistila a rychle po tobě skočila!“ nepřestávala se smát ségra. „Tebe zachránila před smrtí a tu paní před infarktem…“

2.

Bílé punčošky

„Když si prohlížím fotky z dětství, vždy mě dostane ta bílá rádiovka. S trčící anténou!“ směje se moje sestra a dodává: „Pamatuješ, jak nám maminka napařila na hlavy ty rádiovky a my jsme v tom chodily po Popovicích?“

„Na to se nedá zapomenout,“ potvrdila jsem jí tehdejší módu. „Nosily to skoro všechny holčičky!“

„Nikdy nezapomenu, jak jsme se tehdy procházely s kabelkama naší ulicí a už na nás čekal velkej Míra, známej lump, zdálky si nás zálibně prohlížel, pak jen pokynul prstem a my jsme se k němu musely přiblížit na dosah…“

„Sebral nám ty rádiovky,“ skočila jsem sestře do řeči „a natáhl je přes koleno, pak nám je nasadil na hlavy až do půli obličeje, vystrčil nám uši a nařídil, že je budeme nosit takhle!“

„Vypadaly jsme jak z ústavu a maminka, když nás viděla, skoro plakala.“

„No. A když jsme příště šly zase za tetou, lotr Míra už na nás zase číhal…“

„Hm,“ zamyslela jsem se. „To jsme byly fešandy, viď?“ A pokračovala jsem: „Víš, na co ale nikdy nezapomenu?“ zeptala jsem se sestry.

„Na kostkovaný kabátek?“

„Ne.“

„Na tepláky s laclem a gumou pod chodidlo?“ hádala Bohunka.

„Ne. Na ty šílený bílý krepsilonový punčocháče!“ vyhrkla jsem.

„No, ty byly fakt výživný…“

Vždycky na svatého Jiří, když jsme bývaly u babičky a dědy na Křižatkách, chodívaly jsme do sousední vesnice na pouť. Nejprve s rodiči, pak už samy, společně s ostatními dětmi.

Sváteční šatičky, bílé svetříky, lakované střevíčky, kabelky a už bez rádiovek. Zato v bílých krepsilonových punčoškách.

„Ty mě tolik netrápily,“ povzdechla Bohunka.

„No bodejť, ty už jsi byla v páté třídě, tak ti naši koupili silonky!“ řekla jsem ublíženě. „Ty sis to vykračovala v silonkách, Eva měla silonky, Blanka taky, dokonce i Jarka a jenom já měla ty hnusný bílý krepsilonky!“ rozčílila jsem se.

„No, ale brzy ses jich zbavila, ne? Vždyť jsi tenkrát upadla a roztrhla sis je. Ještě jsi tam zajela rukou, aby díra byla velká a nešla zašít…“ smála se ségra.

„No. Já měla rozbitý koleno, tekla mi krev, ale vůbec mně to nevadilo. Byla jsem šťastná, že se konečně zbavím těch šílenejch punčocháčů!“

Fakt jsem tenkrát snad ani nebulela. Pouť jsme si s ostatními dětmi náležitě užily a když jsme se v podvečer vracely domů, před domem jsem nasadila smutný výraz a postěžovala si mamince: „Mami, podívej, co se mi stalo,“ štkala jsem. „Já jsem si úplně zničila tyhle bílé punčošky.“