Můj děda Antonín

Lehké čtení o těžké době

Věnováno všem dědům a babičkám, díky jejichž

těžkému životu se dnes máme dobře.

Copyright © Miroslav Kopecký, 2022

Cover © Miroslav Kopecký

Graphic design © Miroslav Kopecký

Úvod

Když jsem byl malý, sedával jsem vedle svého dědy a ten mi vykládal příběhy. Příběhy o svém životě, o kterých říkal, že by je měl někdo natočit jako film, protože to, co zažil, jen tak někdo nevymyslí. Film sice nenatočím, ale bylo by opravdu škoda, kdyby se to jeho povídání úplně vytratilo. Rozhodl jsem se proto je sepsat, aby se o něm jeho pravnoučata, která ho už nezažila, něco dozvěděla a poznala, jaký život jejich praděda žil.

Informace a historky, o kterých na následujících stránkách píšu, mám z dědova vyprávění a ze svých i cizích vzpomínek na něho. Některé z nich jsou až těžko uvěřitelné. Hlavně proto, že se při nich nikomu nic vážného nestalo. Takže vás čtenáře prosím, nezkoušejte to!   

Od dědy až k pravnoučatům

Děda Antonín

Děda byl obyčejný člověk. Nevymyslel nic převratného. Nenapsal operu ani román. Nezachránil vesnici před lidojedy. Nestal se mocným vládcem. Prostě si jen žil svůj život, stejně jako spousta jiných lidí a stejně jako oni se ho snažil žít co nejlépe se všemi jeho světlými i stinnými stránkami. To, že nedosáhl celosvětového uznání, ale neznamená, že by jeho život byl snad méně důležitý nebo nudný. Podobných lidí je mnoho a každý z nich svým dílem přispívá k tomu, aby se následujícím generacím žilo lépe. O těchto lidech se nebude psát v učebnicích. Zanechají však stopu ve svém okolí, která ovlivní další a další, kteří přijdou po nich.

Jak to vše začalo

14. prosince 1916 se rozkřičel v domku číslo 42 na Klukách u Čáslavi čerstvě narozený chlapec. Ze světa kolem sebe vnímal zatím jen svou mámu Johanu a zdaleka netušil, co ho v životě potká. Do vínku dostal jméno Antonín a stal se třetím dítětem z osmi, které se postupně domkáři Františku Stehlíkovi a jeho ženě narodily.

Domkář

Dříve užívané pojmenování obyvatele vesnice, který vlastnil pouze obydlí, příp. nepatrnou výměru polí nebo zahrádku.

Pojem se značně překrývá s označením chalupník nebo baráčník (termín z pozdější doby). 

  Zkráceno z encyklopedie.soc.cas.cz/w/Domkář

Dům, ve kterém se narodil a vyrůstal, měl na podlaze jen udusanou hlínu a jako koupelna sloužily necky, které se, když bylo potřeba, donesly do kuchyně. V nich se museli v jedné vodě vykoupat všichni. Vodu brali ze studny, a pokud ji chtěli mít teplou, tak ji jejich máma musela na kamnech ohřát v hrnci. Kamna také byla jediným topením v zimě. Neměli radiátory ani podlahové vytápění. Topilo se hlavně dřívím a kdo si to mohl dovolit, tak i uhlím. Neměli ani každý svou postel, natož svůj pokoj. Žilo se převážně v jedné místnosti - v kuchyni, která kromě toho, že se z ní příležitostně stávala koupelna, zároveň sloužila i jako jídelna, obývací pokoj a z části i ložnice. Na záchod chodili ven do kadibudky postavené na hnoji.

Z této doby asi pochází i jeho oblíbené rčení „Kdo se bojí, kadí v síni“. On tedy místo toho „kadí“ používal trochu jiné, o dost peprnější slovo. To se mi sem ale zrovna nechce psát.

I tak ale měli v podstatě štěstí, protože ne všichni v té době si mohli dovolit mít dům. Na statku ve vesnici byly chudé rodiny, které měly pro sebe v lepším případě pronajatou jednu místnost. V tom horším pak byly v jedné místnosti i rodiny dvě.  

Poměry za první republiky

Podle statistik po první světové válce připadalo v Československu 62 postelí na 100 lidí, 50 % rodin obývalo pouze jednu místnost, pouze 22 % rodin mělo tekoucí vodu. V zemi bylo pouze 200 dětských lékařů. Z 1 000 narozených dětí 48 zemřelo.

Zkráceno z www.i60.cz/clanek/detail/19370/zivot-za-prvni-republiky-bylo-dobre

První světová válka 1914–1918  

První světová válka představuje jeden z nejrozsáhlejších a nejničivějších válečných konfliktů v lidské historii. Vyžádala si životy přibližně devíti a půl milionu vojáků. Další miliony civilistů navíc zemřely v důsledku vojenských operací, při masakrech, pogromech, při genocidě Arménů, kvůli hladu a vyčerpání, rozšířeným nemocem a při pandemii španělské chřipky. Roznětkou celosvětového konfliktu byl úspěšný atentát na rakouského následníka trůnu Františka Ferdinanda d'Este. Poté vyhlásilo Rakousko-Uhersko válku Srbsku a v návaznosti na to do války vstoupily i další země. Zpočátku proti sobě stály státy Trojdohody (Velká Británie, Francie a Rusko) proti Ústředním mocnostem (Německé císařství, Rakousko-Uhersko, Osmanská říše a Bulharské carství). Později do války vstoupily i další státy, například Itálie, Spojené státy americké nebo Rumunsko. Bitvy první světové války (například u Verdunu či na Sommě) měly charakter zákopových válek, kdy došlo k postupu vojsk často jen za cenu obrovských ztrát. Po vítězství států Trojdohody došlo k novému rozdělení sil v Evropě a vzniku nových států a režimů. Následovala i několik let trvající hospodářská krize doprovázená v letech 1918–1925 celosvětovou pandemií takzvané španělské chřipky. Její největší nápor proběhl v letech 1918–1920. Úmrtnost pandemie je odhadována na 1 až 5 % celkové populace, počet obětí se udává mezi 17 a 50, možná až 100 miliony. Celkově šlo o jednu z nejsmrtonosnějších epidemií v dějinách lidstva.  

Zkráceno z cs.wikipedia.org/wiki/Portál:První_světová_válka

cs.wikipedia.org/wiki/Španělská_chřipka

Děda a spála

Možná se ptáte, proč zde o ní píšu. Spála poznamenala dědu na celý život. Nevím, kdy přesně se nakazil ani jak dlouho a vážně byl nemocný, ale jako trvalý následek měl do konce života levé oko celé bílé. Neměl v něm zorničku ani duhovku. To mu ale v lumpárnách, které dělal, nevadilo.

Spála

Ještě počátkem minulého století byla spála velmi obávaným dětským onemocněním. Jejím původcem jsou streptokoky skupiny A. Přenáší se kapénkovou infekcí při kýchání, kašli nebo i mluvení. Její průběh byl v mnoha případech těžký, rekonvalescence trvala i několik měsíců a nakaženým často zůstávaly vážné trvalé následky. Do objevu antibiotik a jejich rozšíření při léčbě na ni nebyl žádný účinný lék.

Antibiotika

Antibiotika (penicilin) objevil až roku 1928 britský lékař Alexandr Fleming.

Děda a škola

Pokud vám váš děda někdy vykládal, jak chodili do školy v zimě v závějích, tak ani ten můj nic podobného nevynechal. A asi to byla i pravda. V dobách jeho školní docházky vlastnilo automobil jen pár vyvolených. Vlak do vesnice, kde bydlel, nevedl a o něčem takovém jako autobus si mohli nechat zdát.

Rozvoj automobilismu

V roce 1920 čítal vozový park ČSR podle údajů Sdružení automobilového průmyslu 3 372 osobních, 2 143 nákladních, 194 speciálních vozů a 1 676 motocyklů a tříkolek. V roce 1925 jezdilo na území ČR podle jedné z výzkumných zpráv Masarykovy univerzity již 12 580 osobních automobilů, do roku 1930 narostl počet motorových vozidel na asi 100 500 a v roce 1936 jezdilo v ČSR celkem 200 282 motorových vozidel. 

Zkráceno z

www.auto.cz/v-roce-1920-jezdilo-v-csr-3400-osobnich-aut-loni-5-5-milionu-123952

Nižší třídy pro menší děti sice byly ve vesnici, vyšší ročníky ale musely do školy vyrazit po svých, ať už byla zima, nebo teplo. Ne každý si mohl dovolit kvalitní boty, a tak je často pěkně zábly nohy, než těch několik kilometrů do Čáslavi dorazili. Jedinou možností, jak se občas svézt, pro ně byly v zimě sáně tažené koňmi, kterými do školy jezdila dcera statkáře z vedlejší vesnice.

Autobusová doprava

Za první autobusovou linku v českých zemích je považována doprava, kterou v roce 1907 provozoval soukromník z Frýdlantu nad Ostravicí do Horní Čeladné.

Prvními státními autobusovými linkami byly dvě linky rakouského ředitelství pošt a telegrafů pro země české z Pardubic, které slavnostně zahájily provoz 13. května 1908 v 8 hodin ráno. Na prvních linkách Pardubice – Bohdaneč (11 km, 64 minut) a Pardubice – Holice jezdily autobusy Laurin & Klement typu HOS.

Až do roku 1913 se počet státních (poštovních) autobusů příliš nezvyšoval. V roce 1909 byla zavedena veřejná poštovní linka z Benešova do Neveklova, roku 1910 z Lysé nad Labem do Chotětova, v roce 1912 z Habrů do Golčova Jeníkova, v letech 1913 a 1914 z Vysokého Mýta do Skutče a z Českého Brodu do Kutné Hory. Kolem roku 1912 přibyly do poštovního vozového parku německé autobusy Daimler-Benz a švýcarské Saurer.

Začátkem první světové války byl provoz přerušen a všechny autobusy byly zabrány pro rakouskou armádu. V roce 1919 se začaly opět obnovovat a koncem roku 1927 fungovalo celkem 119 linek o délce 2 636,7 km.

Zkráceno z cs.wikipedia.org/wiki/Autobusová_doprava_v_Česku

Pozn.: V roce 2021 měla pouze Praha celkem 142 autobusových linek.

Pokud tedy děti měly zrovna štěstí, že je vzala. Pokud ne, byla to pro ně více než hodinová cesta, kdy spolu vyváděly a dělaly různé neplechy. Někdy až dost nebezpečné. Občas se ty vylomeniny zvrhly i v regulérní klučičí válku, kdy proti sobě bojovaly dvě party, a tak dost často přišli domů pomlácení a s roztrženými šaty. Za což pak dostali ještě jednou. Sám děda vzpomínal, jak ho nějaký kluk rozzlobil natolik, že po něm hodil vší silou kámen. Kdyby si prý ten spolužák před sebe jako štít nedal dřevěné desky, které se tou ranou zlomily, asi by ho tenkrát zabil.

Obrázek 1: Autobus Laurin & Klement typ HOS