Copyright © Jan Šulec, 2021

Edition © Talent pro ART, 2021

Cover picture: Štěpánka Jislová 

www.talentproart.cz

ISBN:

978-80-7629-049-5 Soudcův sen o křídlech (PDF) 

978-80-7629-050-1 Soudcův sen o křídlech (Epub) 

978-80-7629-051-8 Soudcův sen o křídlech (mobi) 

978-80-7629-052-5 Soudcův sen o křídlech (AZW3) 

Věnováno mé ženě a otci a těm, kteří mě při psaní podpořili. Všem jim za to děkuji.

A ještě děkuji fantazii - příběh i postavy jsou smyšlené...

Autor

Motto:

"... vezmu tě za ruku a půjdeme spolu. A jak nás náhodně povede krok, budeme náhle na vrcholku kopce...

Neboť kopec, který jsem zvolil, vytváří právě takový řád, a ne jiný. Velký obraz se nejeví jakožto obraz. Prostě je.

Nebo spíš ty jsi v něm. Jak bys pak mohl proti němu bojovat?"

Antoine de Saint-Exupéry / Citadela

Triáda listopadové noci

Vilém Šustr si bude celý život pamatovat ten okamžik listopadové noci. Před usnutím si v hlavě přehrával svoji myšlenkovou triádu. Takhle to už měl delší dobu nastavené.

Začínal sexem, jehož role byla úměrná Vildově věku. Tenkrát si představoval, jak souloží v pozici zezadu se svojí ženou Lindou. Vzrušovalo ho to. Bohužel Linda spala ve vedlejší ložnici s malým Vilíčkem, zatímco Vilda o ní snil na spodní palandě dětského pokojíku a jen občas k němu zalétlo hlasitější oddychnutí třeťačky Lindušky. Vildu dokonce napadlo, zda by se měl odebrat za Lindou a svěřit jí své přání, ale bál se. Jednak toho, že by jej mohla rázně odmítnout, jednak že by jeho erekce tu cestu nevydržela.

Raději přešel k druhé oblasti. Výdělku. Vilda se rozhodně nestal soudcem kvůli penězům. Když byla za socíku Linda na mateřské, ocitli se na hranici sociální podpory. Na Nejvyšším soudu Vilda také poprvé slyšel o vyšších platech. Tehdy mezi ně zavítal vyslanec prezidenta Gorbačova. Malý obtloustlý mužík všechny šokoval názorem: „Jen ať soudci mají vily a vysoký příjem, soudruzi,“ vysvětloval jim mužík, „my chceme bohaté soudce, aby tu byla jistota nezávislosti a nehrozila korupce.“

Vilda pochopitelně nevěděl nic o soudcovské nezávislosti, existovala toliko vedoucí úloha Komunistické strany. Však také předseda na závěr poznamenal: „Tohle u nás, soudruzi, nikdy nebude.“

Pár let po revoluci měl Vilda 20.000 Kč, což se sice s tehdejšími zlatokopeckými příjmy advokátů nedalo srovnávat, nicméně stejným dílem přispívala do rozpočtu i Linda, a další navýšení se reálně rýsovalo.

Tím Vilda plynule přešel k dovolené. Před revolucí považoval za vrchol Jugoslávii. Teď už byli s dětmi v Itálii, byť jen severní, Španělsku, a vždy autobusem. S osmihodinovou přestávkou v Monaku znamenala cesta dvě probdělé noci na sedadle, což Vilda rozhodně nechtěl opakovat. A tak začal přemýšlet o letadle. Kolegyně mu vyprávěla o Mallorce a to Vildu chytlo:

„Hele, tam seš hned. Dojíš svačinu a přistáváš. A pak jen moře, hotel Hyspánia, all inclusive…“

Živě si představoval tu parádu a v duchu se pyšnil, k čemu se dopracovává – dneska Baleáry, příště Kanáry, a pak i Amerika… Náhle se něco stalo. Proud myšlenek se ve Vildově hlavě zastavil a on měl pocit, jako by se mezi ně cosi snažilo vklínit. Silně a neúprosně. Celý se zachvěl. Má strach letět. Zareagoval nicméně okamžitě. Ty vole, bacha. Vod tohohle pryč. To by bylo hrozný, nakazoval si. Tu noc se mu to podařilo.

Prádlo

Ráno si na nic nevzpomněl. Možná i proto, že ho v obýváku zase rozčílilo žehlicí prkno s výhružně postavenou žehličkou a plastovou nádobkou na vodu, a hlavně kupičky vyžehleného prádla, zaplňující celou sedací soupravu.

Tohle Vilda nesnášel. Večer Lindě nabízel pomoc, čímž jí i nenápadně naznačoval, co by se s prádlem mělo udělat. Lindě totiž vůbec nevadilo, když tam leželo, třeba i několik dní. Nedalo se nic dělat. Vilda musel podstoupit riziko, že si Linda buď ničeho nevšimne, anebo to jednoduše přejde.

Nejprve žehlicí prkno do komory. Prosebný pohled, aby ještě nevstávala. A pak žehličku do bílé skříňky v kuchyni. Paráda. S každým kusem klesalo jeho napětí. A teď prádlo. Jeho trenýrky, košile, ponožky, nenamáhal se prohlížením, neboť si je v obýváku ukládal do skříně. Stejně tak Lindino prádlo. Z důvodu utajení se už naučil dávat kalhotky stejné barvy na sebe a zachovávat tvar složení. Prošel si všechny její skříňky, aby viděl uspořádání a detailnost. Pořád ještě nevstávala. A tak se pustil do dětských věcí. Lindušce bylo šumafuk, jestli jí tatínek něco vrací do regálů či šatníků. Tady strach neměl. Bohužel při třetí várce se v chodbě střetl s Lindou. Její výraz byl úměrný ranní době, ovšem při spatření Vildy, jak se s Vilíkovými mikinkami plíží podél stěny, rázem nabral podobu vzteku.

„Co jsem ti včera říkala?“ obořila se na něho.

„Já vím, Lindi,“ přiznával pokorně, bylo mu trapně, ale nejvíce mu stejně vadilo, že prádlo všechno neodnesl.

„Pořád ty svoje pracky do něčeho strkáš,“ cedila mezi zubama. V dlouhé noční košili a patřičně rozdrbaná vypadala nebezpečně.

„Vždyť víš, Lindi, chci ti jenom ulehčit práci,“ chabě se bránil.

„Koukej to vrátit zpátky,“ nařídila mu a zamířila na toaletu.

„Jistě, nerozčiluj se,“ uklidňoval ji a v duchu litoval, proč se v posteli nezdržela o minutu déle. Vilíkova hromádka byla poslední, a tak ji Vilda dal na samý okraj gauče, kde mu nejméně vadila.

První hlava

Zatímco budova Krajského soudu v Budějovicích pamatovala doby c.k. monarchie, královéhradecká byla postavená za první republiky. Rozdíl byl patrný hned před vstupem do budovy. Široké schodiště lemovaly sochy Spravedlnosti s mečem a váhou. Vilda tu soudil na trestním úseku osmým rokem první hlavu. Tak trestňáci označovali nejtěžší delikty. Paradoxně se prvohlavovým případům věnovala i Linda, tentokrát na civilu. Po revoluci už druhým rokem řešila ochrany osobnosti.

Rozešli se ve vestibulu. Linda měla svoji kancelář v přízemí, zatímco Vilda šlapal do prvého patra. Jeho denním chlebem byly vraždy a statisícové či miliónové krádeže, podvody a zpronevěry. Politické trestné činy, jejichž umístění v zákoně se promítlo i do názvu agendy, od listopadové revoluce již pominuly.

Líbivá zrzka Lucka nad hrnkem kávy a s dlouhým cigárem listovala v časopise Burda a nepochybně vybírala zimní model, který by si mohla sama ušít. Jako Vildova pravá ruka byla naprosto spolehlivá a navíc, což Vilda nechápal, dokázala přečíst jeho pavoučí písmo, jímž smolil rozsudky.

Rudín, druhý soudce v senátě, měřil přes dva metry, takže občasná přezdívka Eiffel byla zcela pochopitelná. Seděl v prostřední, průchodové kanceláři, kde Vilda v roce 1987 začínal. Rudín měl stůl naprosto zaneřáděný papíry. Každý jiný by se v podobném chaosu musel ztratit, ale Rudín se jen usmíval, zašmátral dlouhými kouzelnickými prsty a vytáhl, co potřeboval.

Poslední kancelář patřila do revoluce Rudovi. Dělnickému rychlokvaškovi, který po prozíravém odchodu do advokacie tady Vildovi zanechal velký trezor, v němž míval Ruda, coby předseda stranické organizace, ukryty patřičné dokumenty, a hlavně červený telefon. Ten za socíku umožňoval privilegovaným volat mimo budovu.

Tatam ovšem byla doba, kdy jim dvěma stačilo měsíčně odsoudit dvě věci. Teď tu na Vildu čekala hromada spisů naskládaných na korespondenčním stolku a další, byť menší, na skříňce. To byly vazby, které se musely soudit přednostně. Z jednoho spisu vyčuhovala zabalená mačeta.

Uvědomil si únavu a otrávenost z těch balíků a zase si vybavil bílou knížečku z minulých let obsahující ministerské instrukce. Dle jedné z nich mohl prvohlavový soudce po pěti letech žádat o přeložení. Párkrát se tou myšlenkou již zabýval. Prvohlavové souzení bylo kdysi jeho snem a i teď byl přesvědčen, že trestňák se stane opravdovým soudcem, až když projde touhle zkušeností.

Své ovšem sehrávala i osoba nového místopředsedy Petera. Když jej časem žádal o posílení senátu, zakabonil se a vybafl na Vildu: „Hele, vy mě akorát serete. Já měl na okrese každej měsíc 30 čísel a vy s Rudínem jste teď vypotili sotva čtyři. A to chcete dalšího?“

Absurdita toho srovnání korespondovala se smutnou 20-ti letou pauzou, kterou byl JUDr. Peter nucen působit mimo justici. Vildovi bylo nicméně jasné, že dohadovat se s tímhle raplem bude věc přetěžká.

Tmavé linoleum

Odpoledne vyhlašoval rozsudek. Jednalo se o trestnou činnost, typickou pro tehdejší dobu a charakterizovanou výrokem premiéra, že ekonomika musí být vždy před právem. Skutečný gaunér sehnal na ulici pár blbů či homelessáků, vykoupal je, pěkně oblékl a poslal do firmy udělat co největší objednávku na fakturu. Bílý kůň pak podepsal dodejku, za odměnu dostal pár tisícovek a neurčitý příslib, že o placení se nemusí starat. Šéf zboží obratem prodal, mnohdy za třetinu, a z faktury pochopitelně nezaplatil nic.

Soudci z lidu, nyní přísedící z řad občanů, už seděli v jednačce. Po revoluci to s nimi nebylo jednoduché. Sledovali každý Vildův či Rudínův krok, měli neustálé dotazy k procesním postupům a hlavně je zajímalo, zda nejsou obžalovaní kráceni na svých právech. Když zjistili, že zloděj je stejný jak za socialismu, tak i kapitalismu, zklidnili se. Většina z nich i přitvrdila.

„Tak nevím, pane předsedo, jestli těch šest roků není málo,“ poznamenala nabroušeně učitelka Štaflová, která vždy chodila s důchodkyní Velouskovou.

Vilda už měl připravený rozsudek, včetně myšlenek k trestu, a nemínil na něm cokoliv měnit. „Já myslím, že to tak odpovídá,“ uklidňoval ji. „Škoda je za milión, to je na spodní hranici velkého rozsahu a tam je sazba 5-12 let,“ konstatoval věcně. „Takže rok navíc za to organizátorství stačí,“ dodával uvážlivě.

„Já, když si představím, jak dlouho bych musela dělat na milión,“ trochu trpce se pousmála učitelka Štaflová.

„To mě, Majko, štve nejvíc,“ přitakala důchodkyně Velousková.

„Alespoň že musí zaplatit škodu,“ mísil se do debaty docent Mráček z Fyzikální fakulty.

„Přece nevěříte, že to zaplatí,“ usazovala ho paní Štaflová. „Takový hajzl, akorát ho budeme živit v kriminálu.“

„A co kdybychom mu právě za to dali více?“ nečekaně ožil docent Mráček.

Vilda musel znovu zasáhnout. „Jenomže to teď není přitěžující okolnost. Navíc nějaké televize se i vrátily…“

„Já už bych to tak nechal,“ zakýval se nad nimi Rudínek Eiffel. „Má i skoro nejpřísnější věznici.“

To na ně zapůsobilo. Už nic nenamítali. Vilda na Rudína vděčně mrkl, byť si o těchto výchovných vězeňských možnostech s absencí práce myslel své.

Obžalovaný Hladík si Vildu pohrdavě prohlížel. Pod těsným trikem mu občas projela muskulaturní vlna. Nepochyboval o úspěchu. Jeden bílý kůň byl zavražděn. Pachatel nedopaden. Druhý, mezitím již odsouzený, toho sice na Hladíka před policisty napráskal dost a dost, ale před Vildou vše odvolal. Prý jej zmlátili. Důkaz o tom však nebyl žádný. Na policii ani u vězeňského lékaře. Pro Vildu nebylo těžké vysvětlit při poradě přísedícím základní soudcovské pravidlo: Prvá výpověď bývá obvykle pravdivá. Zvláště, když homeless, u něhož Vilda nevěděl, zda obdivovat obchodní talent či nechápavě kroutit hlavou nad naivitou firem, vypovídal ve vlastním řízení úplně stejně.

„Povstaňte a poslyšte rozsudek,“ zavelel Vilda, a jak se zvedal, stoupl si na špičky, aby vypadal vedle Eiffela větší. „Jménem republiky…“

Hladík byl z šesti let vyveden z míry. Obrátil se na svého obhájce, jakoby žádal vysvětlení jeho slibů. Vildovi bylo jasné, že tady udělá nejlépe, když odůvodnění maximálně zestruční. Ani nedomluvil, když mu Hladík začal vyhrožovat podřezáním a na jeho hlavu se snášely patřičně peprné nadávky. Tři bachaři se chytili za ruce a vytvořili kolem něho kolečko, aby se na Vildu nevrhl. Směšně kolem Hladíka poskakovali a téměř otcovsky mu domlouvali, ať se ztiší. Vilda jej mohl nechat odvést, ale snažil se předejít stížnosti, že mu nedal prostor k poradě s obhájcem o odvolání. Podali je hned do protokolu. Hladík vykřikoval ještě na chodbě a Vilda se ujišťoval, že zatím žádný kriminálník své hrozby neuskutečnil.

 „Měl jste odejít jako náš Jára,“ řekla mu s náznakem soucitu paní Štaflová. „Teď zastupuje Zeleninu a má se dobře, tohle snášet,“ kroutila hlavou.

„To si občas říkáme všichni,“ prohodil s lehkým pousmáním Rudín.

Vilda přikyvoval a pomalu si skládal spisy.

Už byl v jednačce sám. Nástěnné hodiny přímo pod státním znakem ukazovaly třetí. Náhle prudké zaklepání. Vstoupil otec Hladíka. Zarostlý chlap, jehož vzezření bylo stejně výhrůžné jako u syna. Hned za sebou zavřel. „To snad ne!“

„Pane Hladíku, už jsme skončili. Tady nemáte co dělat.“

„Ty mi nebudeš nakazovat, co mám dělat, ty hajzle komunistickej,“ obořil se na Vildu. „To ti jde zavírat nevinný lidi, co?“

Vzápětí dostal Vilda ránu. Spadl na zem.

„Tady to neskončilo, to si pamatuj,“ dolétlo k Vildovi s prásknutím dveří.

Dal si hlavu do dlaní. Tupě zíral do tmavého linolea. Tohle už bylo na něho opravdu moc. Nejprve ho napadlo volat policii, ale pak to zavrhl. Jen by měl z toho problémy. Tvrzení proti tvrzení. A kdo ví, s kým se Hladík zná. Pak mu zazněla slova učitelky Štaflové a zase zalitoval, proč také neodešel do advokacie, proč v sobě nevyburcoval více sil a vzdal to, jakmile začal špatně spát. Jistě, s trestem by se neuživil, ale měl k sobě civilistku a učil by se jako ostatní. Tak co ho tu sakra pořád drží?

Jedna věc je jistá. Tohle už nemá zapotřebí.  Musí se dostat z první hlavy!

Aby soudce nevěšeli

Hodinu jezdil autem po druhém silničním okruhu, aby se uklidnil. A když pak večer uspával Vilíčka a jitřil jeho fantazii vyprávěním, jak spolu nocují v horách ve stanu a kolem fučí vichr, což Vilda připodobňoval hlubokým foukáním. Drobné tělíčko se k němu ještě více přimykalo a Vilda toužil alespoň na chvíli prožívat něco podobného. Síla v synkových ručkách poznenáhlu slábla. Opatrně spustil  nohy přes pelest a po špičkách zamířil za Lindou do kuchyně.

Byť měla před sebou rozevřenou knížku, nečetla si. Jakoby netrpělivě čekala na Vildův příchod. To pro něho nevěstilo nic dobrého. Sice s maximální vřelostí prohodil „dneska stačilo pět poryvů,“ ovšem Linda rozmrzele poznamenala „tamto jsi mi ani neměl říkat.“

Zalitoval zmínky o odpoledním incidentu. Někomu se ale svěřit musel. A taky vysvětlit, proč to nechal být. Což ovšem Lindu rozčílilo nejvíce.

„Přece jsem ti to vysvětlil,“ sedal si proti ní pln pokory. V kuchyni tehdy měli bílý kulatý stůl a k němu čtyři stejně natřené tonetky.

„Jenomže pokud se takovému kreténovi bude ustupovat, tak si bude dělat co chce. Tohle si přece nemůže dovolit,“ rozhořčovala se.

„Prostě by to už chtělo justiční stráž,“ poznamenal Vilda věcně a myslel si, že Lindinu zlost trochu od sebe odkloní.

„Ne, chtělo by to chlapa a ne poseru,“ řekla mu tvrdě.

Vilda už byl zvyklý na tyhle výpady a všemožně se snažil její zlost krotit. Zvláště večer před spaním. Pokud od ní nedostal pusu na dobrou noc, což byla známka její spokojenosti s ním, nemohl usnout. „Teď ta věc půjde na Nejvyšší soud a Hladík se soustředí na ně,“ skoro ji chlácholil.

„Jenomže tady nejde jenom o Hladíka,“ útočila dál. „Může to zkusit někdo jiný. Napadat soudce je dneska přece normální.“

„Lindi…“

„Víš, jaký já tam mám kolikrát pruďáky? Jenomže tupanům jako ty asi nedochází, že já se taky můžu bát… A co ty vraždy v Rakousku na soudu?“

„Prosím tě, nestraš, udělal jsem chybu. Už se to nebude opakovat,“ uznával a byl ochoten slíbit jí cokoliv. Naštěstí jej nenutila, aby šel ráno na policii, a hledala rozhořčené souvislosti i jinde.

„S tímhle vším ti nahoře jen počítají a náramně jim to vyhovuje. Kdo neodešel sám, toho vyženou…“

„Prosím tě, vždyť už dvě třetiny soudců jsou pryč. Na ministerstvu mohou být rádi, že vůbec někdo zůstal,“ opatrně ji oponoval.

„Stejně nás jednou všechny vyhodí,“ propadala skepsi. „Tuhle jsme se o tom bavily s holkama. Ministr v Americe prohlásil, že by potřeboval 3.000 nových soudců. Jak budou přicházet mladí, poletíme.“

„Nedávno jsme přece dostali definitivu,“ dotkl se, byť jen malíčkem, její ruky.

Prudce ji odtáhla, až se zaleskla linka snubního prstýnku. „Co to je? Dneska ji máš, zítra ne. Změní se lustrační osvědčení, pozvou tě k vyšetřovací komisi  Národní rady a seš vyřízenej.“

Pořád si pamatoval nesmírně uvolňující pocit, když četl potvrzení ministerstva vnitra, že nespolupracoval se Státní bezpečností. K vyšetřovací komisi Vilda také nemusel. Byť se kolikrát jednalo o štěstí, jaký kdo dostal spis. Byli ovšem soudci, kteří organizátora nepovoleného punkového koncertu zavřeli, zatímco Vilda dal jen peněžitý trest.

„Vzpomínáš, jak jsme si říkali, aby alespoň jeden z nás zůstal v justici?“ nadhazoval a na Lindě bylo vidět, jak v ní je pořád všechno živé.

„Když si vybavím toho chlapa, co na nás řval v mateřské školce, abychom šli s dětmi demonstrovat… tenkrát jsem si hlavně přála, aby soudce nevěšeli.“ Hleděla do okna, za nímž byla vidět spousta rozsvícených světel protějšího panelového bloku.

„No vidíš, a dneska soudíme dál. Musíme to nějak vydržet, Lindi,“ zase posunul svoji ruku k její.

Už se nebránila, dokonce mu sama stiskla prsty. „Někdy si tím nejsem jistá.“   

Špunty a Rohypnol

Sotva se tu noc dostal k Mallorce, opět jej přepadl strach z létání. Jestli ho Vilda poprvé zaspal, teď věděl, že je zle. Pevně se to v něm usídlilo a natolik se už znal, aby vytušil, do čeho spadl.

Snažil se uvažovat prakticky, teď mu jde hlavně o spánek. Nejprve si vzal z nočního stolku špunty do uší. V šumění ticha spatřoval jakési odosobnění, jež uklidňovalo. Přišlo mu to líto, neboť špunty již přes rok nepotřeboval a vymanil se ze závislosti na nich.

Pak sáhl po Rohypnolu. Věděl, že ráno bude jako praštěný motykou. V té chvíli mu nic jiného nezbývalo.

Málem novinář

Od osmi měl svou pravidelnou libůstku - přednášku na vysoké škole. Po revoluci jej známý pedagog přemluvil, aby se na nově vznikající katedře ujal trestního práva. Nejprve činil Vildův honorář 20 Kč na hodinu, nyní již byl trojnásobný. K trestnímu právu mu ovšem přibyly diplomové práce a zkoušení na státnicích, což Vildu velice bavilo.

Rychle do auta a zpátky na krajský soud. V 10 h měl schůzku s redaktorem Rajmanem. Psal článek o fakturačních podvodech a také ho zajímal pochopitelně i včerejší rozsudek nad Hladíkem. Trpělivě redaktorovi v kožené bundě, pod níž měl ještě koženou vestičku, vysvětloval rozdíl mezi pachatelstvím a účastenstvím, a přitom stačil přemýšlet, co další by ho ještě mohlo zajímat.

Vilda měl k novinářům vždy blízko. Moc nescházelo a stal se jedním z nich. Když se po revoluci přestal trápit s románem, neboť mu došlo, že o tahle témata již nikdo nestojí, přispíval do krajských novin. Psal o svých případech a nejrůznějších lidech, s nimiž se v jednačce setkával, a samozřejmě nikomu neřekl o úsměvném donkichotském snažení ukázat soud i jinak, než vyznělo při prvém novoročním projevu pana prezidenta o pokleslé justici.

Rajmanovi dal učiněného sólokapra, neboť žádný novinář se ještě nezmínil o tom, že úplně první začali v regionu s fakturačními podvody Rómové. S barely a kanystry přicházeli k benzinovým pumpám pro naftu a účet žádali poslat na trvalé bydliště. Bezradní čerpadláři, jež mnohé z těchto novodobých podnikatelů znali, se obraceli na nejrůznější ředitelství, kde jim bylo v souladu se zásadami tržního hospodářství doporučeno vyhovět.

Dokud byl Vilda mezi lidmi a bavil se, včerejší strach nevnímal. Sotva se však po Rajmanově odchodu zabral do rozsudku, ozvalo se to znovu. Že při smiřování se se ztrátou Mallorky cítil smutek, jaksi bral. Ale co ta svíravá úzkost? Co ta tu dělá? Vildovi se zdálo, jako by směřovala někam hlouběji, dál nežli k pouhému letadlu.

A to se odpoledne chystal za doktorem Peterem…

Rapl

Poprvé jej Vilda střetl při Peterově inauguraci do funkce místopředsedy krajského soudu pro věci trestní v únoru 1990. V zaplněné místnosti č. 14 před nimi vstanul již postarší bělovlasý, nervózně vyhlížející pán. Vildovi se zdálo, že se nemohl dočkat, až dostane slovo. Pak všem názorně předvedl, co znamená „filipika.“ Vilda ještě dokázal pochopit Peterovu profesní tragédii. Pochopit však nedokázal, proč všem vyčetl, že oni mohli soudit, zatímco on zastával místo posledního referenta právního oddělení. A tak dál, a tak dál….. Výčitky do nich pálil jako kulometčík. Seděli s pohledy zabodnutými do země a s pocitem naprostých odpadlíků, mravních kreatur a zbabělců. Jedině Mílu a zapisovatelku Hedviku vyzvedl za statečnost, s níž se na shromáždění soudců zdrželi hlasování k rezoluci schvalující jeho vyloučení z justice. Když soudci odcházeli, dohadovali se, zda vydrží alespoň do léta.

Druhý den přišel za Vildou do kanceláře. Tentokrát byl samý úsměv a žoviálně prohodil: „Zdravím, soudruhu předsedo.“

Vilda se zase rozklepal. Po vrácení červené knížky v listopadu 1989 už nechtěl mít s partaí nic společného. Vůbec nevěděl, co si o tom člověku myslet. Dokonce ho napadlo, zda není provokatér. Doktor Peter se proti němu uvelebil na gauči, dobrácky si řekl o kafe a začal se vyptávat na Vildovo soudcování. Pak se Peter rozpovídal o sobě a kupodivu zmínil i případ, který mu tady v roce 1970 zlomil vaz.

„Víš, oni na mě tenkrát pořád tlačili, abych odsouzení toho disidenta potvrdil. Jenomže jak se u mě střídali předseda a různí funkcionáři, jsem o tom přemýšlel a nakonec jsem se zasek. Tak mi to odňali a dali poslušnějšímu,“ uzavíral s jakousi tvrdostí, které nejspíše rozuměl jen on sám.

Na Vildu to dělalo dojem, jakoby se mu snažil naznačit, že je jedním z nich, že sem patří. Později se mu doneslo, jak Peter nevybíravě zpražil vedoucí správy za bonzování na Vildu kvůli rozkolísaným příchodům do práce. A za slušný posudek pro Českou národní radu kvůli znovujmenování do funkce se mohl Vilda jen oblíznout a poděkovat.

Porada u kámošů

Kde se konaly porady trestních soudců? V kanceláři nešlo přehlédnout veliký obraz na čelní stěně: Znázorňoval jezdce na koni, obklopeného honicími psy, s obrysy nedalekého lesa a konturami tmavých mraků na obzoru. Pod obrazem měl místopředseda veliký psací stůl s koženým křeslem, na který kolmo navazoval další stůl s židlemi.

Doktor Miloslav Kohoutek, alias „Kohout,“ však neseděl na žádné z těchto židlí. Měl tu svoji vlastní, přisunutou vedle Petera, čímž chtěl zdůraznit svoji pozici zástupce, do níž jej Peter hned po svém návratu na soud pasoval.

„Ahoj Vildo,“ vítali ho oba srdečně, což Peter vysvětloval: „Zrovna tady probíráme, jak jsi zvládl Hladíka.“

„Jo, šlo to,“ krčil Vilda rameny.

„Tohle jsou hnusný věci,“ uznával Peter a Vildovi blesklo, že kolikrát jsou mnohem horší lidi, co se kolem pohybují.

„To víš, za našich mladejch let byla kriminalita jiná,“ pohlédl na něho rozšafně Kohout.

„To máš pravdu, Mílo,“ přitakal Peter. „Byly rozkrádačky a ty se přece jen dařilo lépe vyšetřovat.“

„Já když byl na první hlavě,“ vzpomínal Kohout, „tak jsem měl k sobě předsedkyni krajského soudu, aby měla taky nějakou výkonnost. Vždycky se přezula do bačkor a řekla: ‘A teď suď, předsedo, tobě věřím‘,“ chechtal se Kohout.

„Ona Maruška byla hodná i na předsedy soudů,“ navazoval Peter. „Dopředu zavolala, kdy přijede, skončily se nedodělky, já nechal udělat kytici, objednal občerstvení, ona byla na věnečky, a krásně se to zvládlo.“

Vilda se snažil chápat jejich sentiment, a kdyby si dal s nimi kafe, jistě by i on měl řadu zážitků. Talár oblékal od listopadu 1980. Jenomže vnitřně ho štvalo, že zatímco si popíjejí a tlachají, u něho v kanceláři se hromadí desítky takových Hladíků. Ještě silněji ho to utvrzovalo v jeho rozhodnutí. „Já jsem se vlastně přišel zeptat na jednu věc,“ začal opatrně Vilda.

„Povídej,“ vyzval ho Kohout, pořád s tím blazeovaným výrazem. 

„Víte,“ přejel nejprve pohledem oba, ale pak se soustředil na Petera, „já jsem se chtěl zeptat, jestli by mě někdo mohl vystřídat na první hlavě?“

„Vildo, to je těžký,“ kroutil šedivou hlavou Peter.

„Už tam budu osmým rokem,“ zdůrazňoval Vilda, „mám toho fakt dost.“

„Jenomže já za tebe nikoho nemám,“ vysvětloval mu Peter velice mírně. Dokonce se otočil i ke Kohoutovi. Ten se rozchechtal.

„Mohli bysme tam dát starýho Mahlera,“ dělal si legraci z posledního rychlokvašky. „Už má problém odsoudit i doznané opilství.“

„Tak jsou i jiní,“ nadhazoval Vilda a zase se díval spíše na Petera. U Kohouta měl dojem, že si ze všeho dělá jen legraci.

„A kdo?“ opřel si Peter hrudník o desku stolu a lehce se k Vildovi naklonil. „Vacek? Kloubová? Ti jsou rádi, že zvládají odvolačku. Hámová? S tím svým naslouchadlem v uších? Anebo Rýmar z budíkem? Tihle lidi na první hlavu nemají.“ Znovu se uvelebil v křesle.

Jistě, tohle Vilda chápal, ale odvolačka má přece čtyři senáty. „A co třeba Verner? Nebo Vaňďa? Hošková? Anebo Karel Machovec?“ Vzpomněl si na svého spolužáka, který přišel na krajský soud od vojáků.

„Hele, Vildo,“ hned se ozval Kohout, „Charlese ti nedám. Já jezdím do justiční akademie a potřebuji ho. Ne, tohle ne!“ razantně odmítl.

Vilda sice úplně nechápal souvislosti, nicméně Peter se svého chráněnce ihned zastal. „Senát takhle funguje a Míla ministerstvu musí pomoci.“

„Dobře, to je Charles, ale z těch ostatních by někdo mohl, ne?“ nevzdával se Vilda.

„Verner je předseda evidenčního senátu, to vůbec nepřipadá do úvahy,“ razantně odmítal Peter. „A Vaňďa s Hoškovou mají v senátu specializaci na dopravu a mládež, tam je to zajetý, to nechci trhat,“ kroutil se.

Vilda se musel usmát a připomněl Peterovi, že na okrese dělal obě agendy.

„Prosím tě, řeknu jim o první hlavě a pošlou mě někam. A když jim to dám příkazem, tak odejdou do advokacie,“ rozčiloval se.

Pak už Vildovi zbývala jen jedna možnost. Nejtroufalejší, ale Vilda se znal s Kohoutem hodně dlouho. „Ty bys asi taky nechtěl?“ nadhodil s rozpačitým úsměvem.

„Vildo, mně bude za dva roky padesát, víš co toho mám a ještě tady radím Ládíkovi s řízením,“ odpovídal klidně.

Za to Peter Vildu až pokáral. „Tohle pusť z hlavy, Míla se nemůže zahrabat do těch vašich sraček!“

Na Vildu ta věta působila až přezíravě a Kohoutovo vyzdvihování mu už taky začínalo být protivné.

„Prostě než se něco objeví, tak to musíš ještě vydržet,“ nakazoval mu doktor Peter.

Vilda si jen povzdychl, jiskřička naděje pro něho moc neznamenala. Jasně pochopil, že na první hlavu se nikdo nepohrne. Připadal si jako v pasti. Vybavil si prosinec 1987, kdy se šel z okresního soudu na první hlavu představit. Soudci si ve velikém černém kastrolu ohřívali párky a spolu s nimi hned Vildovi nabídli i tykání. Adam mu později prozradil: „Já budu za dva roky předseda soudu, Ruda se posune na moje místo a ty tu budeš šéfovat. Dobrý, ne?“

Linda

Strach z letadla jej poznenáhlu připravoval o chuť k jídlu. To Vildu velice zneklidňovalo, při jeho 67 kg znovu nabývalo aktuálnosti kolejácké pojmenování „Kuře.“

Když seděli s Lindou večer na lodžii a popíjeli, co zrovna zbývalo doma, začal jí po vydatnějším doušku líčit svůj pád z výšin. Hlavně se bál jejích úšklebků, jaký je srab a že s ním ji čeká jen autobus a apartmán.

Nic z toho se ovšem nekonalo. Jen občas Vildovi pohlédla do očí. Sotva se vypovídal a dosti vyjukaně čekal na její reakci, položila mu ruku na koleno. „Vykašli se na to, já bych měla z letadla také strach.“

Tohle byla Linda. Zatímco Vilda snil, ona zůstávala na zemi. Jako by se s ní pořád táhlo úmrtí otce, po němž se měly s matkou a malou sestrou co ohánět. Však už také Vildu párkrát zpražila, že je obyčejný povrchní snob.

Vilda hned přemýšlel, zda jeho touha je také snobstvím, a měl z toho divný pocit. „To jsi moc hodná, že to takhle bereš,“ položil jí taky ruku na koleno.

„Prosím tě, vždyť o nic nejde,“ uklidňovala ho.

„Víš, já už kvůli tomu začal špatně spát,“ svěřoval se opatrně.

„Když na člověka něco sedne,“ chápavě přikyvovala a Vilda rychle přitakal, „nedá se toho zbavit.“

„Vždyť ale můžeme jet na dovolenou jako jindy,“ pronášela s lehkým údivem.

„A nebude vám to vadit?“ ujišťoval se poněkud provinile Vilda.

„A proč?“ nechápala.  „Jen si vzpomeň na Bibione, jak to tam bylo super! Linduška se naučila plavat právě tam.“

S tím plaváním měla pravdu. Vilda si vybavil dohadování se s plavčíkem na výcvikovém kurzu, jenž nutil Lindušku skákat do hloubky, kde byla tyč, či dokonce Vildovi na hlavu, až si oba lokli. Vilda v levé ruce s Linduškou stěží doplaval ke schůdkům.

„Tak já přinesu nějaký katalogy,“ navrhoval aktivně a doléval jí sklenku.

„Neboj, něco vyberem,“ přitakala povzbudivě. „Hlavně dneska spi a na tohle zapomeň,“ nakazovala mu.

„Kéž by to šlo,“ přál si sám a na moment přelétl pohledem dlouhou Benešovu třídu, dříve Marxovu, osvětlenou vysokými lampami, z nichž jedna, kousek od jejich paneláku, porouchaně poblikávala.

Koště, hadr, vysavač

Vildova matka pocházela z velikého statku u jihočeských Vodňan. Náhodným setkáním s mladíkem sice z chudých poměrů, nicméně budoucím lékařem, se zbavila další dřiny na poli či v chlévě tehdy již zkolektivizovaného družstva. Jestli by lecjaká matka zastávala názor, že čím více musela pracovat ona, tím méně budou její děti, v případě Vildy to neplatilo.

Jelikož bydleli ve městě, ve vojenské bytovce, unikl Vilda činnostem jako pasení hus, krav, dojení či dokonce zatahování s kobylou na poli. Zato byl svojí matkou odmala veden k nejrůznějším domácím činnostem, zvláště pak úklidového rázu. Matka jej trpělivě přesvědčovala, že se mu to jednou bude moc hodit a nějaké děvče to patřičně ocení. Vilík tenkrát nedoceňoval žádnou z jejich prorockých myšlenek, zato pochopil zbytečnost jakéhokoliv odporu. Mohl se vztekat, dokonce i brečet. Dokud však neměl práci hotovou, ven nesměl. Vilda si několikrát říkal, proč je na něho matka tak tvrdá a zda ho má vůbec ráda. Dokonce se zabýval myšlenkou na útěk k babičce do Lidmovic, ale k tomu nenašel dost odvahy.

Postupem času se ve Vildově hlavě udály zvláštní věci. Říkal si, zda není debil, ale některé úkoly ho začínaly bavit. Třeba vysávání, při němž mizely rušivé skvrnky z koberce, anebo krémování bot, při němž ho zase napadaly veršíky pro holky ve třídě.

Prvá část matčina přání se splnila. Z Vildy se stal pořádkumilovný mládenec, což se mu hodilo na vojně, kde byl chválen za výtečné komínky ve skříni a přehledně složený batoh při bojové pohotovosti. Zato s druhou částí se matka netrefila. Linda rozhodně chodila s Vildou kvůli jiným věcem nežli jeho zálibě v uklízení. Sama si s nějakým nepořádkem hlavu nedělala. Bylo pro ni typické, že kde se pohybovala, tam za ní zůstávaly věci. Svetry, knížky, sklenky i sáčky od bonbonů a co teprve když po roce přišla na svět Linduška! A tak měl Vilda kvůli uklízení zase problémy. Vysloužil si od Lindy ironické pojmenování „zanašeč“ a pochopil, že pokud chce být doma spokojený, musí uklízet nenápadně či dokonce tajně.

Od Lindina nástupu do práce si kvůli úklidu bytu vyhrazoval páteční poledne. Svlékl si do trenek a trička a rozjel to přesně dle matčiny drezury. Nejprve vše na své místo. Pak vysát koberce, utřít prach, Okenou vyleštit sklo a nakonec vytřít podlahu, včetně 4 lodžií. Když zabral, a to Vilda vždycky, byl hotov za hodinu a půl. Osprchoval se, oblékl a chvíli procházel jednotlivé pokoje. Sem tam ještě něco urovnal. Přitom si spokojeně pískal.

Oválný talíř se štěstím 

Restaurace Asie na Tylově nábřeží patřila v těch letech mezi nejlepší v Hradci. Interiérem i kuchyní. Vilda s Lindou měli zarezervovaný stolek pro dva. Byl v hlavní místnosti u zdi, zdobené zvláštní lampou s orientálními motivy.

Vilda měl v Asii oblíbená dvě jídla. Štěstí a maso tří barev. K tomu samozřejmě rýži Šanghaj s mandlemi. To Linda neustále vybírala a zkoušela, dokonce i plody moře. Dnes zvažovala mezi chobotnicí chung-šao a krevetami s banánovými výhonky a pořád po Vildovi chtěla, aby jí poradil.

V tom se přede dveřmi rozhrnul závěs a objevili se muž a žena. On mohl být padesátník. S vlasy sčesanými na ramena a kabátem až k zemi působil bohémsky. Vilda jej neznal. Rozhodně však nebyl manželem doktorky Ivy Malešové, jejich bývalé kolegyně ze soudu, nyní známé notářky. Zdravila je sice s milým úsměvem, ale známky rozpaků či dokonce rozmrzelosti zcela skrýt nedokázala. Také měli rezervovaný stolek pro dva, v malé místnůstce za nimi, přes chodbičku. Vilda si všiml, že na zdi tam visí vějíř s vyobrazením různých žen a ještě zaregistroval, že Iva si sedla k nim zády, zatímco na jejího společníka Linda viděla.

Když úslužná, humorně žvatlající Číňanka odešla s objednávkou, v níž Linda k Vildovu překvapení vsadila na krevety lin, tlumeně poznamenal „jestlipak Ríša ví, s kým Iva obědvá?“

Linda nejprve zkontrolovala muže naproti, než trochu tajuplně odvětila: „Záleží na tom?“

„Znáš ho?“ ptal se Vilda.

Po dalším, tentokrát o vteřinku delším a pozornějším zkoumání nepatrně zachmuřila čelo. „Je mi povědomý, ale teď nevím….“

„Myslíš, že spolu táhnou?“ šeptem nadhodil Vilda.

„A proč by hned měli táhnout?“ nasadila svůj přezíravý výraz.

„Tak mě to napadlo,“ přiznával Vilda s lehkou naivitou. Nicméně Ivu znal a jejího partnera hned odhadl.

„Dneska je přece úplně normální, že žena chodí s jiným mužem do restaurací,“ poučila jej Linda.

Párkrát ji už tak slyšel mluvit, nějak se s těmi slovy nemohl srovnat, vždy jej zneklidňovaly. Přemýšlel, zda ji také něco podobného láká a nakolik je v tom vliv Vandy, za níž Linda pořád chodila na okresní soud. Nedávno se rozvedla a právě prožívala romantický vztah s úspěšným podnikatelem, kde schůzky v kavárnách a restauracích byly samozřejmostí.

„Záleží na tom jejímu muži,“ nadhodil Vilda a předpokládal, že mu Linda rozumí.

Spíš ji však podráždil. „Proč si vy chlapi myslíte, že ženská je vaše vlastnictví?“

„Ale Lindi, já si to nemyslím,“ rychle couval.

„Akorát tak vařit, prát a žehlit,“ vedla si svou a Vildu napadlo, jestli všechny tyhle činnosti ji ponižují, anebo je v tom i něco jiného.

„Už jsem ti nabízel, že můžu žehlit ručníky, ponožky, trenýrky,“ připomínal jí mírně, neboť i v tomhle měl od matky praxi.

„No, já bych to raději nechala,“ odvětila skepticky Linda.

„Vanda říkala, že Iva si platí domácí paní. Za 8.000 Kč měsíčně…“

„To víš, Malešovi jedou. Ríša jako advokát, má hodně, a Iva dvakrát tolik,“ odhadoval Vilda a lhal by, že kdesi uvnitř necítil byť strohou závist.

Všichni stáli po revoluci na stejné startovní čáře.

„Já bych to ale nechtěla,“ hned zdůrazňovala Linda. „Aby mi někdo šmejdil po bytě...“ A Vilda zase zvažoval, jak on by vnímal, kdyby byl připraven o své úklidy.

Lindina tvář se najednou vyjasnila. „Už vím, kdo to s ní je!“ pronesla objevitelsky.

„Kdo?“ zajímalo ho.

„Architekt Švehla,“ utvrzovala se s lehkým pokyvováním.

„A odkud ho znáš?“ chtěl vědět a snažil se, aby to vyznělo co nejklidněji.

„Vanda ho rozváděla. A teď jim vypořádává společné jmění manželů. Jednou se k ní přišel na něco zeptat, tam jsem ho viděla,“ usmívala se Linda.

„Třeba se radí, jak něco na poslední chvíli prodat,“ plácl Vilda žertem. „To bych se u Ivy ani nedivila, ta je schopná všeho,“ připomínala Linda různé drby, jež kolovaly mezi právníky.

Vilda hned jeden vybavil. „Ten barák, co tam mají kancelář, prej sehnala ona.“

„Karamelka využije každou možnost,“ hodila Linda okem.

„Proč Karamelka?“ nechápal.

„Tak jí s Vandou říkáme,“ vysvětlovala mu. „Kvůli té její přehnané sladkosti.“

Do hlav těch dvou kamarádek Vilda neviděl a taky byl fakt, že s Ivou se potkával jen výjimečně. Pamatoval, jak mu těsně po revoluci řekla, že na západě jsou notáři nejbohatší právníci a už aby byla v privátu. To ovšem Vildovi znělo spíše dravě nežli sladce. „Na lidi to asi zabírá.“ mínil Ivinu úspěšnost.

„Myslíš?“ utrousila Linda neurčitě.

„Na pana architekta stopro,“ reagoval Vilda živě na jeho hlasitější smích.

„Seš si tím tak jistý?“ pronesla Linda pochybovačně a s vědomím jakési síly. O směru jejího pohledu nebylo pochyb a Vilda si všiml, jak jí přitom lehce zacukalo v koutcích úst. Pak pohled odvrátila, ale jen na pár vteřin. Když jím znovu zacílila, koutky úst jí už vykouzlily lehce koketní výraz, který Vilda důvěrně znal. Nicméně tentokrát nebyl adresátem.

„Já vím, Lindi, a hlavně mně to je jedno,“ zdůrazňoval a v duchu si nadával, že tu větu plácl.

„Ale mě by to teď docela zajímalo,“ pronášela s dávkou umanutosti Linda a pak ho pohladila po ruce. „Buď v klidu…“

V příštích zhruba pěti minutách Vilda poznal, že její mladistvý sen o divadle nebyl až zas taková utopie. Linda rozehrála na pana architekta rejstřík svůdných výrazů od obdivného zahledění, přes cudné klopení očí, až po vyzývavé posunování spodním rtem, z čehož Vildovi mrazilo v zádech.

Za dvacet let, co se znali, předvedla Vildovi něco podobného již několikrát. Na Silvestra, na školení justičních čekatelů, a dokonce i na vyhlášení výsledků literární soutěže, kde byl Vilda mezi oceněnými a Linda jej doprovázela. Slovutného dělnického spisovatele obluzovala s tak něžným zaujetím, že jeho rady mladým autorům směřovaly výhradně jí a po skončení Lindu hned zval na sklenku.

Vilda si vždycky připadal nesmírně trapně. Zvláště při otázce, zda nežárlí. Přemítal, proč to vlastně Linda dělá, k čemu to potřebuje.

Koketně, a ještě nápadněji se usmívala. Konečně svoji ženskost zase vrátila Vildovi. „Řekla bych, že to s tou karamelkou nebude tak horké…..“

Číňanka k nim nasměrovala servírovací vozík. „Dobjoj chuť, paně,“ kladla před Vildu oválný talíř s jeho štěstím.

V úprku za tóny

Z Vildovy podivné úzkosti se znenadání zrodil další strach. Stalo se to takhle: o půl druhé v noci se probudil a nejprve si svlékl pyžamo s dlouhými kalhotami a rukávem, v němž usínal, a převlékl se do krátkých trenek a trička, neboť se pod peřinou již dostatečně zahřál. Pak šel na záchod. Naučeně zvedl prkénko. Když byl téměř hotov, nastávala chvíle, které se Vilda bál, neboť mnohdy ovlivnila další průběh spánku. V jakési psychické bezbrannosti se mu někdy vracely případy. Napadly ho i chyby, které udělal, anebo by i mohl udělat, a přes den si je neuvědomoval. Kolikrát se až otřásl a hned si vše znamenal do poznámek na nočním stolku.

Jeho mysl byla jako vymetená pláň. Přišlo to v momentu, kdy vzal za kliku. Ano, zítra má Linduška hudebku. S Eiffelem soudí, takže jako obvykle přeruší hlavní líčení,  aby ji mohl odvézt. Co jindy běžně vstřebával, nyní o sebe kříslo. Vybavil si rychlost, s jakou se žene Hradcem, aby se vešel do limitu půl hodiny. Odtud byl jen kousíček k děsivé představě, že takhle by mohli snadno havarovat. Jako bývalý dopravní soudce měl hned před očima zraněné a mrtvé, včetně dětí. Vildou to tak otřáslo, že zavřel dveře a pak si před nimi klekl a hlavu si položil na zaťaté pěsti. Notnou chvíli nebyl schopen nic podniknout. Byla to pro něho větší rána, nežli tenkrát letadlo. Pro Kristapána, Linduška! Co kdyby se jí něco stalo?