Dobrodružství kapitánky Clarisse

Michaela Pejsarová

KAPITOLA 1

„Hej,Princezničko! Kam tak letíš?“

Iris se pomalu otočila. Přímo před ní stála skupinka malých pouličních zlodějíčků. Drzých spratků, jak by řekl otec s ostatními muži v salonku, když si myslel, že je Iris už dávno v posteli. Jenže ona se stejně vždycky proplížila kolem spící chůvy až dolů do přízemí a tam poslouchala dlouho do rána, dokud se páni nezvedli k odchodu.  

Drzí spratci. Okrádali všechny z vyšší vrstvy. Vždycky, když se nějaká dáma jen na chvíli zastavila před výlohou, hned se někde poblíž vyskytl zlodějíček. Taktika byla prostá. Poprosili o trochu peněz, a když se jim dostalo tvrdého odmítnutí, ruka sáhla bleskurychle
do kapsy a bylo to. Iris to nezajímalo. Spíš ji fascinovalo, že si toho nikdy nikdo nevšiml. 

Tedy dokud se nesnažili okrást ji. A ona si toho všimla. Stejně jako její otec. Ten zlodějíček pak dostal veřejný výprask, u kterého samozřejmě její rodina nechyběla. Bylo
to bráno jako omluva. Jak se později dozvěděla, ten kluk se jmenoval Addie Spillman. Také se ukázalo, že Addie měl svou vlastní partičku. Ostudu, kterou mu Iris připravila tím, že ho chytila, jí nikdy neodpustil. A tak ji teď skupinka sledovala na každém kroku.

Stáli hned vedle moře. Vlny se na něm v západu slunce leskly ve všech možných růžových odstínech. Slunceklesalo k obzoru a přicházela jasná, teplá letní noc. Lehký vánek si jim pohrával s vlasy, a díky němu na nedalekých lodních stěžních povlávaly vlajky se znakem Britského impéria.Bůh ochraňuj krále, pomyslela si při pohledu na ně.  

„Zamrzlas nám nebo co?“

To jí myšlenky znovu obrátilo k hloučku kluků před ní. Všichni byli oblečení v otrhaných plátěných kalhotách a ve volné košili, která byla zšedivělá špínou. Všichni měli bosé nohy, kromě Addieho, což mu mezi kluky nejspíš dodávalo víc autority. Co ho taky odlišovalo, byla větší výška. Tyčil se nad ostatními jako rozhledna a mladší k němu zbožně vzhlíželi. A taky jeho neuvěřitelně rozcuchané vlasy. Právě proto na něj vždycky volala:

„Střapáčku, s čímpak chceš poradit dneska?“

Usmál se.

„Nebojíš se, že si ty šaty ušpiníš?“ Zrovna na sobě měla nové světle fialové šaty, které jí otec dovezl až z Paříže. Pokrčila rameny.

„Když ano, tak mi je služka doma vypere. Však víš, ten proces s vodou a mýdlem?
Měl bys to někdy zkusit.“ Ozval se tichý smích.

„Víš, Princezničko,“ řekl posměšně, „docela mě překvapuje, jaký tu hraješ divadélko, ale oba víme, že kdyby došlo na lámání chleba, buď bys utekla, nebo bys bulela!“ Parta hýkala smíchy a Iris se nahnala krev do tváří.

„Ani omylem!“ dupla si, což v jejích šatech s naštvaným výrazem vyvolalo jen další vlnu smíchu. Addie najednou dostal nápad. „Mám to! Uděláme zkoušku.“

Otřel si slzy smíchu a ukázal za sebe.

Na hladině za nimi se pohupovala loď. Osvětlovaly ji jen pochodně. Bílé plachty
i během lehkého foukání větru visely na stěžni úplně bez života a celkově to tam vypadalo opuštěně. Co však Iris znepokojilo, bylo to, že na žádné plachtě nezahlédla znak Impéria.

„Vkrademe se tam, jen my dva, a – „

„A přinesete nám oba jednu věc!“ zakřičel jeden malý blonďatý klučík, kterého tahle debata tak nadchla, že se chtěl taky zapojit, za což si vysloužil pohlavek od ostatních.
Addie ho probodl pohledem, zatímco Iris zalapala po dechu.

„Jakože...jakože ukrást?“

„Ne,“ mávl rukou ten kluk, „nebudeš krást. Jenom si něco půjčíš bez dovolení.  
A musíte nám donést tu... tu nejzajímavější věc, co tam bude!“

Ani jednomu z dětí se do toho nechtělo. Ale na druhou stranu, ani jeden z nich nechtěl přiznat, že má strach. Chvíli se na sebe jen tiše dívali.

„Tak co, vzdáváš to?“ zeptal se Addie. „To by totiž znamenalo, že jsem vyhrál a ty jsi prohrála.“

Iris hrdě vystrčila bradu.

„Ani náhodou, Střapáčku! Já jsem ještě nikdy neprohrála a rozhodně s tím nebudu začínat.“

„Tak pojď, Princezničko.“

A tak se dvě děti vydaly tmou k velké zářící lodi, aby splnily svůj neobvyklý úkol.

„Mám tady z toho husinu,“ zašeptala Iris, když se přehoupla přes zábradlí a ocitla se na lodi. Byla mnohem větší, než vypadala. Ozývaly se jen takové plácavé zvuky, jak plachtami cloumal vánek. Iris vzhlédla. Na nejvyšším stěžni bylo havraní hnízdo. Paluba se vzorně leskla a do zábradlí byly zasazené pochodně, které celou loď osvětlovaly. Ale i přesto se jí v hrudi držel tichý, ale nebezpečný strach, který se nehodlal pustit.

„Nelíbí se mi to tady.“

„Nevěřím, že to říkám, ale souhlasím s tebou. Je to tu fakt divný. Kdyby Billy neřekl to, co řekl, už bych dávno vzal nohy na ramena. Ale já tě nechci nechat vyhrát.“

Řekl to tak prostě.

„Já taky nechci, abys vyhrál.“

Tichem se občas prohnalo skřípění. Loď se navíc neustále houpala, na což ani jeden
z nich nebyl zvyklý,natož připravený, takže se v první chvíli na lodi jen tak motali. Iris navíc pořád znělo v uších klapání bot. Nevěděla, jestli je skutečné nebo jestli si to vymýšlí.

„Nic zajímavého tu není,“ prohlásila po chvilce, „pokud teda Billy nechce sud rumu.“

„Jo tenhle! Až se vrátíme, radši mu neříkej, že to tady je, jinak tady bude nasáčkovanej ve dne v noci.“

„Vždyť je mu sotva osm!“

„No právě,“ řekl Addie a zasmál se Irisinu výrazu, „ty moc nevíš, jak to normálně chodí, co? No jo, typická holka s nosem trochu moc nahoru.“

„Neboj se, Střapáčku, učím se rychle!“ odsekla, když v tom se znovu ozvalo zapraskání, tak radši zmlkla.

„Podívej, tady toho asi vážně moc nenajdeme.“

„Jsem ráda, že jsi na to přišel sám,“ přerušila ho Iris a ušklíbla se.

„Takže proto,“ zvýšil Addie hlas a nevrle se po ní kouknul, „bychom se měli rozdělit.“

Iris na něj jen beze slova zírala.

„Zapomeň.“

„Ale no tak!“

„Jsme na neznámé lodi, ani nevíme na čí a ty se chceš rozdělit. Zbláznil ses?“

„No jakože – „

„Ne, žádné jakože, může tu být kdokoli a já se od tebe ani nehnu, jasné?“

 „Mohla bys mě nechat – „

„Ne, nemohla! Proboha, copak jsi vážně tak hloupý? A vlastně co jsem čekala? Vždyť nedokážeš pořádně okrást ani mladší holku!“

„Tak moment!“ zakřičel Addie, aby ji vůbec přerušil. „Kdo vůbec řekl, že v tom jsme spolu? Oba máme přinést svůj předmět, ne jeden dohromady! Takže si dělej, co chceš, Princezno, klidně si i uteč, ale jsme v tom každý za sebe. Já tě tu nebudu vodit za ruku.
Chceš válku? Máš ji mít!“

S těmi slovy se otočil a vydal se na příď ke schodům, které vedly někam do podpalubí.

„A opovaž se chodit za mnou!“ křikl ještě zlostně přes rameno a byl pryč.

„Pako,“ zamumlala si pro sebe Iris. Jenže nevěděla, co hledat. Tak se vydala
na opačnou část lodi, na záď. I tady byly schody. Sešla po nich a ocitla se v podpalubí. Všechno tady na ni působilo stísněně. Jediné, co ji pohánělo kupředu, byla touha zvítězit. Prošla kolem houpacích sítí, které byly zavěšeny vždy dvě nad sebou jako palandy. Vyhnula se dalším sloupům, jež jí stály v cestě, a znovu se ocitla před schodištěm. Tentokrát však vedlo vzhůru přímo ke dveřím. Iris k nim došla, opatrně vzala za kliku a vešla dovnitř.
A oněměla úžasem.

Zalila ji zář svíček. Ocitla se ve velké kajutě, která byla vkusně zařízená. Před ní stál velký vyřezávaný stůl z černého dřeva. Na něm ležely rozložené mapy, všemožné papíry, knihy, pera a také velký globus. V rohu nechybělo křeslo s tmavě modrým potahem a vedle něj postel ve stejné barvě, vzorně ustlaná, na zemi ležely perské koberce, které hrály pestrými barvami a zaujímaly divokými vzory. Podél stěn stály skříňky, na kterých byly vystaveny dechberoucí předměty. Například zlatá soška malého, ležícího lva nebo roh nosorožce. Dále tu byla i komoda nebo velká knihovna. Irisinu pozornost nejvíc upoutal meč. Krásný, velký meč, se zlatou rukojetí, který visel na stěně nad psacím stolem. Ve světle se krásně leskl a Iris došla jedna věc: když tohle přinese Billymu, už si z ní nikdy nebudou utahovat. Když však popošla k meči, chytil ji někdo za ruku. 

„Ani na to nepomysli!“

Addie ji pevně svíral a stejně jako ona nemohl odtrhnout oči od zbraně. Vykročil k ní, ale Iris mu vlepila pohlavek.

„Au,“ Addie vykulil oči a chytil se za hlavu, „za co to bylo?“

„Jestli si ten meč někdo vezme, tak to budu já! Viděla jsem to první.“

„Tak to určitě, Princezno. Já tu byl už dávno před tebou!“